Християнството
опиум или истина.

проф. д-р Дейвид Гудинг
проф. д-р Джон Ленокс

ВЕРЕН

проф. д-р Дейвид Гудинг
проф. д-р Джон Ленокс
Християнството -
опиум или истина?
Издателство ВЕРЕН
площад „Славейков" 1, София 1000

Най-напред публикувана в „Литературная
газета" за учителите в руските училища.
© 1997, The Myrtlefield Trust
Оригинално заглавие:
Christianity: opium or truth?
Първо българско издание
© 2004, Издателство ВЕРЕН ЕООД
площад „Славейков" 1, 1000 София
Преводач: Венцеслава Узунова
Редактор: Даниела Дойчинова
Коректор: Юлиана Балканджиева
Предпечатна подготовка: ВЕРЕН ЕООД
Корица: ЗдравкоНенов
Печат: АСИ - Панчо Цекин
ISBN: 954-8225-47-6

Съдържание
Предисловие   	7
1.	Християнството - опиум за народа? . . 9
2.	Библията - мит или истина?    	15
3.	Но съвременната наука не е ли
направиланевъзможна вярата в Бога? 49
4.	Но не водят ли всички религии
към Бога?	65
5.	Но ако има Бог, защо толкова много
хора страдат?	85
6.	Проблемът болка   	107
7.	В търсене на духовното
удовлетворение	143
5.	

5.	
Предисловие
Първото издание на тази книга според
всички сведения се оказа полезно за пове-
че от половин милион хора, до които дос-
тигна. Много от тях ни писаха, за да разка-
жат за трудностите, които им пречат да
приемат християнското послание. Това ре-
визирано и разширено издание, което съ-
държа есета и от професор Дейвид Гудинг,
и от д-р Джон Ленокс, има за цел да разг-
леда честно тези въпроси и да покаже, че
те не са непреодолими, както и че има ин-
телектуално приемлив път към лична вяра в
Христос.
Септември 1997

1
Християнството -
опиум за народа?
Несъмнено от искрено състрадание към
бедните Маркс е заявил: „Религията е сто-
нът на потиснатото същество, сърцето на
безсърдечния свят ... опиумът за народа." С
тези думи Маркс критикува не само фалши-
вата религия. Самата Библия с не по-малка
острота осъжда фалшивата религиозност,
която става мълчалив съучастник на без-
душните капиталисти, които потискат свои-
те работници (вж. напр. Яков 2:6-7; 5:16).
Маркс осъжда всяка религия с обвинение-
то, че служи на работниците като опиат,
който притъпява болката с илюзорни обе-
щания за рай и така ги кара пасивно да то-
лерират неправдата, вместо активно да се
борят срещу нея.
Марксисткото лекарство за това е първо
да се изостави всяка религия и след това,

Християнството - опиум или истина?
като се започне с човека, такъв какъвто е,
в духа на истинския хуманизъм, да се за-
почне формирането на един „нов човек".
„Партията разглежда възпитанието на но-
вия човек като най-трудната задача в кому-
нистическото преустройство на общество-
то. Докато не премахнем корените и израс-
тъците на буржоазните нравствени принци-
пи, докато не възпитаме хората в духа на
комунистическия морал и не ги обновим ду-
ховно и нравствено, няма да бъде възмож-
но да построим комунистическо общество"
(XXII партиен конгрес на КПСС, 1961 г.).
Твърде интересно, Новият Завет е съгласен
с марксизма в това, че всички религиозни
ритуали, упражнения и морални усилия са
недостатъчни - нищо друго освен създава-
нето на „нов човек" няма да помогне (вж.
2 Коринтяни 5:17; Ефесяни 2:8-10; 4:22-24).
Разбира се, марксизмът и християнството
са на различни мнения за това какво не е
наред със „стария човек", какъв трябва да
бъде „новият човек" и с какви средства ще
бъде формиран той. Но за това по-късно.
За момента нека се върнем на въпроса за
опиума.
Ако е вярно, че в някои векове и в някои
страни религията е действала като успоко-
ително, вярно е също, че в XX век хуманис-
тичните философии, както десни, така и
леви, са действали като мощни стимуланти.
Техните   обещания   за   бъдеща  утопия   са
ю

1. Християнството - опиум за народа?
трансформирали вроденото чувство на хо-
рата за правда и неправда в героични
действия и саможертви за постигането на
мечтания идеал. В името на тази кауза
през последния половин век загинаха ми-
лиони. Но обещанията утопия не бе постиг-
ната. Тя изглежда по-далеч от всякога. Що
се отнася до тези милиони вече мъртви
хора, надеждите, вдъхнати у тях от хуманис-
тичните философии, за които те са дали -
доброволно или не - живота си, са се ока-
зали илюзорни.
А какво да кажем за инстинктивното чув-
ство за правда и неправда, което всички
ние имаме, което ни дава усещането, че
имаме право на справедливост, и което
кара много хора да се борят, за да я пос-
тигнат? Очевидно то не е присадено на чо-
вешките същества от религията, защото у
атеистите е също толкова живо, колкото у
вярващите. Откъде идва тогава? И колко
сигурен водач е то в нашата надежда, че
един ден правдата ще възтържествува?
Библията казва, че това чувство е зало-
жено в нас от Бога, нашия Творец. Целият
негов божествен авторитет стои зад него. И
макар в нашия свят и в нас самите то чес-
то пъти да бива потискано, изкривявано,
опорочавано и мамено поради човешкия
грях и бунт срещу Бога, един ден то ще
бъде удовлетворено. Ще има Последен съд,
на който Бог ще съди света справедливо
11

Християнството - опиум или истина?
чрез иисус Христос. Всички, които някога
са живели на тази земя, ще получат спра-
ведливост (Деяния 17:31; Откровение 20:11-
15). Това дава огромна утеха и надежда.
Значи си струва да се бориш за правдата
и да се съпротивяваш срещу греха, злото и
всяка поквара. Нашето чувство за правда и
неправда има стойност - то не е илюзия.
„Е, не - казва хуманизмът, - нашето чув-
ство за правда и неправда не е чак толко-
ва значимо - то е просто продукт на ево-
люционното развитие." Тогава не може да
има гаранция, че то ще бъде удовлетворе-
но за който и да е конкретен индивид или
дори конкретно поколение! Тъй като няма
Бог и няма да има Последен съд, милиони-
те, които са страдали несправедливо на зе-
мята в миналото, няма да получат справед-
ливост дори в идния живот, защото такъв
живот няма. Освен това и за милионите,
които сега живеят, надеждата за справед-
ливост в този живот или в следващия също
ще се окаже подигравка и илюзия. Какъв
подтик е това да се бориш за правда в нас-
тоящето или дори за някаква бъдеща уто-
пия, която - както онази, която ни обеща-
ваха през XX век - може никога да не дой-
де? Това не е стимулант. То дори не е ус-
покоително. То е депресант.
Но нека размислим над предположение-
то, че нищо друго освен формирането на
„новия човек" няма да помогне. Тук Библи-
12

1. Християнството - опиум за народа?
ята изцяло се съгласява с Маркс за вреда-
та от много форми на популярната религия.
Библията учи, че човекът е зъл в същност-
та си. Сърцето му е измамно повече от
всичко и безнадеждно болно (Еремия 17:9).
Дори и най-добрите религиозни ритуали
или практики, и най-искрените морални
усилия не могат да излекуват злото човеш-
ко сърце и да направят човека приемлив за
Бога или подходящ гражданин за която и
да е утопия. Нищо няма да помогне освен,
разбира се, премахването на злото човеш-
ко сърце и заместването му с ново сърце,
с нов дух; или, иначе казано, нищо друго
освен създаването на един нов човек чрез
лично покаяние и вяра в разпънатия и въз-
кресен Божи Син, което води до помирение
с Бога, прошка и нов живот (Езекиил 36:26;
Тит 3:1-7; 2 Коринтяни 5:17, Ефесяни 2: 8-
10).
Противно на това, марксизмът учи, че
човекът не е лош в същността си, но все
още е несъвършен, изкривен и отчужден в
резултат от капиталистическото потисни-
чество. Премахнете потисничеството, и чо-
векът сам ще спаси себе си и общество си
чрез собствения си труд. Но за пореден път
горчивият опит доказа, че и тази надежда
е илюзорна. Във всички векове, както и в
нашия, най-добрите политически и иконо-
мически системи са били и продължават да
бъдат опорочавани от непрестанните егои-
13

Християнството - опиум или истина?
зъм, завист, ревност, алчност, похотливост,
пиянство, кражби, лъжи, жестокости и
убийства на човека. Историята показва, че
човекът, както казва Библията, е грешен и
зъл в своята същност.
Как може тогава човекът да се спаси?
Със сигурност не чрез независимост от
Бога - това е причината за неговите проб-
леми, а не лекарството. Не става и чрез ре-
лигиозни ритуали и добри дела. В разгово-
ра си с един много религиозен човек Гос-
под казва следното: „Роденото от плътта е
плът, а роденото от Духа е дух. Не се чуди,
че ти рекох: трябва да се родите от горе"
(Йоан 3:6-7).
Вие можете да храните едно куче, да се
грижите за него и да го обучавате, но ни-
кога няма да успеете с такива средства да
го направите човешко същество. За да ста-
не човек, то трябва да се роди наново.
Единственият начин едно паднало, грешно
човешко същество да се превърне в Божие
дете, е възраждането чрез Божия Дух. На-
деждите да постигнем това чрез други
средства са илюзорни.
14

2
Библията -
мит или истина?
Сблъсквал съм се с различни причини,
поради които хората мислят, че на Библия-
та не може и не трябва да се вярва. Една
причина, която много хора изтъкват, е, че
понеже Новият Завет е бил преписван на
ръка през първите 15 века от съществува-
нето си - с всички възможности за грешки
и промени, които това крие - според тях
ние не можем да бъдем сигурни, че днес
четем написаното от първоначалните авто-
ри.
Това възражение обикновено се повдига
от хора, които не са запознати с порази-
телната сила на историческите свидетелст-
ва за оригиналния текст на Новия Завет.
Първото такова свидетелство е броят на
ръкописите, съдържащи целия Нов Завет
или части от него. Има над 5000 такива ръ-
кописа. Разбира се, във всички тези ръко-
15

Християнството - опиум или истина?
писи има грешки от преписването, тъй като
е немислимо да се препише на ръка дълъг
текст, без да се допуснат някакви грешки.
Но няма два ръкописа, които да съдържат
точно еднакви грешки. Затова чрез сравня-
ване на всички тези ръкописи е възможно
да се възстанови оригиналният текст до
степен, в която по-малко от 2% от текста са
несигурни, като голяма част от тези 2% са
дребни езикови подробности, които не за-
сягат общия смисъл. Нещо повече, тъй като
никое новозаветно учение не се гради само
върху един стих или един пасаж, никое но-
возаветно учение не се поставя под съмне-
ние от тези незначителни несигурности.
Второ свидетелство е огромната възраст
на някои от новозаветните ръкописи. Мно-
го голяма част от Новия Завет съществува
като ръкопис, преписан около 200 г. сл. Хр.,
а най-ранният оцелял ръкопис, съдържащ
целия Нов Завет, е преписан не по-късно
от 360 г. сл. Хр. Вземете например ръкопи-
са от ок. 200 г. сл. Хр. Самият той сега е на
почти 1800 години. А на каква възраст е бил
ръкописът, от който този е бил преписан?
Разбира се, не знаем това. Но спокойно
може да е бил на 140 гм а това означава,
че е бил писан, когато много от авторите на
Новия Завет са били още живи.
Тук ще ни помогне едно сравнение. Ня-
кои от творбите на много прочути древни
гръцки и латински автори - а тук говоря
16

2. Библията - мит или истина?
като човек, който цял живот е изучавал
древната класическа литература - са дос-
тигнали до нас само чрез няколко на брой
късни (напр. от VII - IX век) ръкописи. Въп-
реки това никой учен не би си и помислил
да поставя под въпрос тяхната достовер-
ност като съответствие на написаното от
оригиналните автори. В сравнение с това
историческите свидетелства за текста на
Новия Завет са поразителни. Ние можем
да имаме пълната сигурност, че когато днес
четем Новия Завет, имаме за всякакви
практически цели точно онова, което пър-
воначалните му автори са искали да има-
ме. Ако желаете да се запознаете по-под-
робно с тези свидетелства, препоръчвам
книгата на проф. ф. ф. Брюс „Достовер-
ността на новозаветните документи" (Нов
Човек, 1991 г.).
Но, разбира се, най-голямата трудност,
поради която хората не вярват на Библия-
та, е претенцията, която тя предявява - и
по-специално нейното твърдение, че Иисус
е Божият Син, че той е въплътеният Творец,
който е посетил нашата земя, за да общу-
ва с нас и да ни разкрие Бога. Много хора
смятат за невъзможно да повярват на кни-
га, която има такива претенции. Те така или
иначе не вярват в съществуването на Тво-
рец; и затова предварително предполагат -
без да са чели или изучавали самостоятел-
но Новия Завет - че той не може да опис-
17

Християнството - опиум или истина?
ва някаква историческа реалност, след
като твърди, че Иисус е бил едновременно
и човек, и Бог. И те прибягват до идеята, че
образът на Иисус Христос, както е описан
в Новия Завет, е измислен от авторите на
евангелията.
Образът на Иисус не е измислен
И така, нека заради спора да предполо-
жим за момент, че авторите на евангелия-
та не са описвали един действително жи-
вял Иисус, а са измислили този образ, като
може би са използвали за първооснова ня-
кой селски „мъдрец", но свободно са прео-
бразували, добавяли, оформяли и преувели-
чавали, така че накрая се е получил един
идеален, свръхчовешки, въображаем образ,
който никога не е съществувал реално.
Нека предположим, че това е било така, и
нека разгледаме следствията от тази тео-
рия.
Първото, което би трябвало да кажем, е,
че ако образът на Иисус е литературна из-
мислица, то тук имаме почти чудо. Ние
знаем много за измислените литературни
образи и колко трудно е да се създаде на-
истина убедителен образ. Световната лите-
ратура изобилства от такива образи - ня-
кои добре обрисувани, някои не толкова.
Не може да се отрече, че ако Иисус е ли-
тературна измислица, то той е образ, при-
добил световна слава. За да могат да съз-
18

2. Библията - мит или истина?
дадат толкова известен художествен образ,
авторите на евангелията трябва да са били
литературни гении от най-висока класа. А
литературните гении от такъв ранг са доста
редки, те не се срещат под път и над път.
Тук обаче имаме цели четирима, и то про-
цъфтели едновременно. Кои са били тези
мъже? И какви хора са били? Е, един е бил
рибар, един е бил лекар, един е бил низш
данъчен служител, а четвъртият - някакъв
млад човек, за когото липсва описание. Ра-
зумно ли е да се предположи, че внезапно
и четиримата са се оказали литературни ге-
нии от световна класа?
Но нещо повече. Дори и най-блестящите,
най-реалистични художествени образи си
остават за читателите си само това - худо-
жествени образи. Те не излизат, така да се
каже, от страниците, за да започнат неза-
висимо съществуване и да станат за чита-
телите си действителни живи личности, ко-
ито те могат да познават, както се познава
жив човек, с които могат да имат лична
връзка. Напълно разбираемо! А точно това
е, което се е случило с този предполагаем
художествен образ, Иисус Христос. За ми-
лиони хора в продължение на двадесет
века той се е превърнал в реална, жива
личност, с която те твърдят, че имат лично
отношение; личност, която те обичат дотол-
кова, че са готови да умрат за него - как-
то и хиляди действително са направили. Е,
19

Християнството - опиум или истина?
вие можете да ги считате за идиоти, поне-
же са мислели така за Иисус. На този етап
не искам от вас одобрение. Аз просто из-
лагам неоспоримия факт. 1/1 мисълта ми е
следната: ако Иисус наистина е бил худо-
жествен образ, измислен от авторите на
евангелията, тогава със създаването на об-
раз, който за милиони хора е станал жива
личност, достойна за любов, посвещение и
саможертва, тези автори са достигнали ли-
тературен връх, напълно безпрецедентен в
цялата световна литература. Не би било
прекалено да наречем това „чудо". Може
би наистина би трябвало да започнем да
им се кланяме?
Разбира се, има някои (макар и забеле-
жително малко) образи в литературата, ко-
ито ни правят впечатление на реални лич-
ности, които можем да познаваме и да от-
личим. Един от тях е Сократ на Платон. Ди-
алозите на Платон са не само философски
творби, те са литературни произведения от
световна класа. И този Сократ, който се
явява в тях, е поразявал поколения от чи-
татели като реална личност, чиито харак-
терни черти те биха могли да познаят - до
такава степен, че ако се сблъскат с описа-
ние на Сократ в някое апокрифно, второ-
разрядно произведение, те веднага биха
възкликнали: „Не, Сократ не би реагирал
така, не би говорил така."1
Но причината, поради която Сократ от
Диалозите на Платон ни прави такова впе-
20

2. Библията - мит или истина?
чатление, е че Платон не го е измислил.
Той е бил реална историческа личност, ко-
ято наистина е живяла. Платоновият образ
на Сократ може би е идеализиран, но лич-
ността и характерът на Сократ не са били
измислени от Платон. Напротив, било е об-
ратното. Влиянието на характера на Сократ
е допринесло за „създаването" на филосо-
фа и литератора Платон.
Така е било и с Иисус Христос, и то в
много по-голяма степен. Въпреки че целият
свят признава, че Сократ на Платоновите
Диалози е бил реална историческа лич-
ност, никой - освен някой луд - не би твър-
дял, че го познава като реален жив човек,
или че има лична връзка с него. Хората в
днешно време не умират за Сократ. Те оба-
че умират за Иисус от Новия Завет! Защо-
то той не е литературна или религиозна из-
мислица, създадена от авторите на еванге-
лията. Евангелията описват една истори-
ческа личност, един реален човек, който е
живял в Палестина по време на управлени-
ето на Тиберий Цезар, който е умрял и кой-
то- както християните биха казали - е въз-
кръснал от мъртвите и още е жив.
Иисус - ничия представа за герой
Но нека не продължаваме толкова бързо
нататък. Нека за момент останем на хипо-
тезата, че някой е измислил образа на
Иисус,   представил   е  тази   измислица  на
21

Християнството - опиум или истина?
света, където тя незабавно е привлякла
хора от много различни култури и е била
приета за техен религиозен идеал.
Но тази хипотеза се срива още при пър-
вата проверка. Колкото повече научаваме
за водещите култури на онова време, тол-
кова по-ясно става, че ако образът на
Иисус не е бил историческа реалност, ни-
кой не би го измислил, дори и да е можел.
Иисус от евангелията не е съвпадал с ни-
чия идея за герой. Гърци, римляни и юдеи
- всички са го намирали за точната проти-
воположност на своя идеал.
Вземете първо юдеите, и то дори не
само тези юдеи, които са били отначало
докрай враждебно настроени към Иисус, а
и сравнително малкото, които веднага са
станали негови приятели. Самите те ни каз-
ват - а точно това със сигурност не са из-
мислили - че е дошъл един момент, когато
те са го изоставили - толкова напълно про-
тивоположен е бил на всичко, което те са
търсели в един герой (Матей 26:47-56). Тях-
ната идея за герой била месианска фигура
като Макавеите. Силен и войнствен, плам-
тящ от религиозни идеали и готов да се бие
(с помощта на ангелски сили, според на-
родното вярване) срещу империалистите,
които били завладели страната им и потис-
кали националната религия.
Но когато назрял сблъсъкът между Иисус
и властите и те дошли да го арестуват, той
22

2. Библията - мит или истина?
отказал да се бие, не позволил и на учени-
ците си да се бият, и доброволно се оста-
вил да го арестуват. В този момент всички-
те му последователи отвратени го изоста-
вили - той не бил техният герой! А много
евреи, дори и днес, и особено тези в Изра-
ел, мислят по подобен начин. Имам един
приятел евреин, който на косъм - действи-
телно на косъм - е избегнал газовите каме-
ри на Хитлер. Той открито ми заявява:
„Този ваш Иисус е слабак. Той не може да
е моят месия. Моята философия е: ако ня-
кой те удари по носа, върни му удара!"
Така са мислели отначало и първите учени-
ци на Иисус. И едва неговото възкресение
е променило мнението им и радикално е
сменило идеите им за това, какъв трябва
да бъде месията.
Или вземете гърците от онова време. Ге-
роят, който привличал тях - или поне мис-
лещите сред тях - бил или съвършеният
епикуреец, който внимателно избягвал, до-
колкото е възможно, всякакви болки и удо-
волствия, които биха могли да смутят спо-
койствието му, или съвършеният стоик, кой-
то, следвайки суровия рационализъм, вла-
деел емоциите си и посрещал страданието
и смъртта с пълно самообладание. Плато-
новият Сократ също, както си спомняме, е
изпил чашата с отрова с непомрачено доб-
ро настроение и хладнокръвие.
Колко различен е Иисус от евангелията,
измъчван от страх и агонизиращ в Гетси-
23

Християнството - опиум или истина?
майската градина, така че потта му става
като тежки капки кръв, докато той се моли
Бог да отвърне от него поднесената чаша!
На кръста той извиква пред всички: „Боже
мой, защо си ме оставил?" Той определено
не е бил някой, когото гърците биха смет-
нали за герой, нито пък някой, когото гръц-
ки философ би измислил като идеал за под-
ражание.
Що се отнася до римляните, философски
настроените от тях като цяло най-много са
предпочитали стоицизма, докато полити-
ческите и военни мъже, които са влизали в
контакт с Иисус, са го считали за някаква
непрактична глупост. Той наричал себе си
цар, който е дошъл на света, за да свиде-
телства за истината. „Истина? Какво е ис-
тина?" - казва Пилат. Богът на Пилат била
силата (Йоан 18:33-38; 19:1-12). Ирод нами-
рал твърденията на Иисус за крайно сме-
хотворни, а войниците му счели „цар" като
Иисус за добър обект за най-груби шеги.
факт е, че Иисус е противоречал на
всички идеи за герой - и политически, и
философски, и религиозни. Никой не го е
измислил и никой - дори да го беше измис-
лил - не би си въобразил и за миг, че това
е идеал, който незабавно би привлякъл хо-
рата. Най-великият християнски проповед-
ник и мисионер, Павел, казва в писанията
си, че проповядването за разпънатия Иисус
постоянно   е   възмущавало   юдеите   като
24

2. Библията - мит или истина?
скандално, а на гърците е изглеждало като
чиста глупост. Ако не беше фактът, че
Иисус е възкръснал от мъртвите, първите
му ученици щяха да изоставят всякаква
вяра в него. Евангелията никога нямаше да
бъдат написани.
Разбира се, когато ние днес гледаме на-
зад от позицията на две хилядолетия исто-
рия, нещата изглеждат много по-различни.
Римляните, които се подигравали с Иисус,
впоследствие изгубили великата си импе-
рия, а за повечето хора Тиберий Цезар е
забравена сянка от историята. Но днес ми-
лиони и милиони хора считат Иисус за най-
великия цар, който някога е живял, и живе-
ят живота си в доброволно подчинение на
него.
Нещо повече, принципът за неотвръщане
на злото, който Иисус е илюстрирал, кога-
то се е предал на враговете си без съпро-
тива и се е молел за тези, които го разпъ-
вали, е придобил уважението (макар и не
подражанието) на целия свят и все още
представлява предизвикателство към наша-
та безумна човешка агресивност и свире-
пост. Той е превърнал кръста от уред за
позорна екзекуция в символ на най-благо-
родната човешка позиция.
А що се отнася до контраста между спо-
койствието на Сократ и ужасната агония на
Иисус пред лицето на смъртта, и думите му
на кръста, че Бог за известно време го е
25

Християнството - опиум или истина?
изоставил, това положително показва, че
Иисус не е бил гръцки философ. Но освен
това то ни насочва към факта, че на кръс-
та на Иисус се е случило нещо безкрайно
по-значимо от смъртта на един гръцки фи-
лософ. На езика на Новия Завет, там е бил
Божият Агнец, който е понесъл греха на
света и чрез страданията си е направил
възможно отнемането на нашата вина.
По-нататък ще поговорим повече за това.
Засега това е моят първи главен аргумент:
ако предположите, че Иисус Христос е из-
мислен образ, вие се изправяте пред нере-
шимия проблем да обясните как авторите
на евангелията са успели да го измислят и
-, нещо повече, - защо въобще е трябвало
да измислят такъв образ.
Най-голямата трудност
Най-голямата трудност, която пречи на
много хора дори само да обмислят възмож-
ността Новият Завет да е истина, е твърде-
нието, че Иисус е нещо повече от човек -
че той е въплътеният Бог. Разбира се, каз-
ват те, това трябва да е суеверие, което се
е появило, понеже хората в древния свят
са вярвали в много богове и са си мисле-
ли, че боговете доста често посещават зе-
мята под формата на изключителни човеш-
ки същества.
Е, може да си мислите така, но фактите
са съвсем други. Вярно е, разбира се, че
26

2. Библията - мит или истина?
всички народи от древния свят са вярвали,
че има много богове и че тези богове от
време на време посещават земята - по-точ-
но всички народи освен един. И това едно
изключение е бил еврейският народ, към
който принадлежат почти до един всички
писатели на Новия Завет. Евреите са били
строги монотеисти. Те са презирали други-
те народи заради техния абсурден политеи-
зъм и заради това, че са обожествявали
царете и героите си. Да се предявяват пре-
тенции за божественост за когото и да
било освен за Бога-Творец е било за тях
толкова сериозно богохулство, че според
закона им се е наказвало със смърт. Те в
продължение на векове били учени да пов-
тарят в молитвите си във всеки дом, в ця-
лата страна, всеки ден, фундаменталния
принцип на своята вяра: „Слушай, Израи-
лю! Господ, нашият Бог, е един Господ."
(Второзаконие 6:4). Такива хора и за миг не
биха помислили да повярват, че Иисус от
Назарет е нещо повече от човек, ако не
бяха принудени от силата на доказателст-
вата.
А главното от тези доказателства е бил
фактът, че самият Иисус Христос както с
действията си и следствията от тях, така и
с явните си твърдения, е претендирал за
равенство с Бога. И това ме кара да спо-
деля с вас, че една от най-силните причи-
ни, която ме кара да вярвам, че Иисус е
Божият Син, е просто тази: той го е казал.
27

Християнството - опиум или истина?
Зная, че това звучи безнадеждно наивно.
Но преди да ме отпишете като лековерен
глупак, дайте ми възможност да обясня
какво имам предвид.
Нека предположим, че някой ден ми пот-
рябва компетентно мнение по някой музи-
кален въпрос. Не би било разумно да се
консултирам с първия срещнат, например
със съседа си - той е добър лекар, но не е
музикант. Би трябвало да потърся най-доб-
рите учители по музика, които мога да на-
меря. Ако можех да възкреся Бах или Бет-
ховен, бих се консултирал с тях. Това е ес-
тествено.
Нека сега предположим, че искам да на-
уча нещо не за музиката, а за морала. По
същия начин бих се консултирал с най-из-
вестните световни експерти, които мога да
открия. А това, разбира се, би ме довело
до Иисус Христос. Никой никога не е учел
по-висш, по-чист морал. Неговата проповед
на планината (Матей 5, 6, 7 гл.) си остава
ненадминат стандарт. Проверете сами.
Опитайте се да живеете съгласно пропо-
ведта на планината в продължение на една
седмица!
И сега, ето какво имам предвид. Когато
се запознавам с Иисус от Назарет в Новия
Завет, неговото нравствено учение и него-
вият свят живот ме изобличават като греш-
ник, какъвто и наистина съм. На това ниво
нямам нужда от външно доказателство, че
това е истина - зная го инстинктивно в сър-
28

2. Библията - мит или истина?
цето си. Но после идва поразителният
факт: този същият Иисус Христос, чието
нравствено учение е безукорно и чийто жи-
вот е отговарял напълно на учението му,
твърди, че е равен с Бога.
Какво да мисля за това твърдение, или
по-скоро за факта, че точно той го прави?
Да кажа ли, че авторът на проповедта на
планината преднамерено лъже? Е, ако е
така, то той е бил най-големият лицемер,
най-достойният за презрение измамник,
най-злият самозванец, който някога е ходил
по земята. Но при внимателно четене на
евангелията е невъзможно да се стигне до
заключението, че Иисус е бил преднамерен
измамник. Ако се съмнявате в това, проче-
тете още веднъж сами четирите евангелия
и внимавайте за това. Вие вероятно умее-
те добре да преценявате човешките харак-
тери - това ви е необходимо, за да може-
те да живеете що-годе безопасно в този
свят. Упражнете тази своя способност за
преценка върху Иисус. Анализирайте него-
вия характер, както го виждате в евангели-
ята. Повече от сигурен съм, че каквото и
друго да заключите за него, няма да заклю-
чите, че е бил преднамерен измамник.
Но той може искрено да се е заблужда-
вал, ще кажете, без да е бил преднамерен
измамник. Ако е така, помислете какво оз-
начава това. Хора, които искрено се заб-
луждават, че са Бог, са луди мегаломани!
29

Християнството - опиум или истина?
Тогава Иисус луд ли е бил? Е, ако той е бил
луд, то тогава много малко хора са били
нормални! А що се отнася до това, да е
страдал от мегаломания, невъзможно е да
се изследват поведението и думите на
Христос, описани в Новия Завет, и да се
стигне до такова заключение. Този Иисус,
който е можел да каже убедително: „Елате
при Мен, всички, които сте отрудени и об-
ременени, и Аз ще ви дам почивка. Вземе-
те Моето иго върху себе си и се научете от
Мен, защото съм кротък и смирен по сър-
це." (Матей 11:28-29), този Иисус не е бил
Хитлер, нито Мусолини! Или, ако наистина
е бил мегаломан, то нека Бог ни дава пове-
че такива мегаломани! Защото е безспорен
факт, че Иисус Христос е причина за мно-
го повече психическо здраве и стабилност
от който и да било друг на света. Четенето
на неговите думи е донесло мир на милио-
ни хора. Вярата в него и неговата жертва е
освободила милиони хора от чувството за
вина и терзанията на нечистата съвест.
Всекидневното общуване с него е разчупи-
ло за милиони хора оковите на разруши-
телни навици и им е дарило ново човешко
достойнство, съзнание за смисъл на живо-
та и свобода от страха от смъртта.
Разбира се, Иисус Христос е този, който
ни е научил, че Бог е любов. Ако вие въоб-
ще вярвате в Бога, вероятно приемате като
даденост, че той е любов. Може би дори
30

2. Библията - мит или истина?
смятате, че през всички векове за всички
хора е било очевидно, че Бог е любов. Но
четейки древните гръцки и латински автори,
аз никога не съм открил нито един писател
или философ, който да твърди, че Бог е лю-
бов. Всемогъщ - да; и добър в някакъв аб-
страктен, абсолютен смисъл, одобряващ
доброто поведение на човека и неодобря-
ващ злите му дела. Но любов? Положител-
на, топла, сърдечна, ангажирана, грижовна,
пожертвувателна любов към човечеството?
Никой никога не е мислил или учил това
като Иисус Христос. Никой не го е изразя-
вал с такива вълнуващи и директни думи
като например: „Не се ли продават пет
врабчета за два асария? И нито едно от тях
не е забравено пред Бога. А на вас и кос-
мите на главата са всички преброени. Не
се бойте, вие сте по-скъпи от много враб-
чета." (Лука 12:6-7). Това думи на луд ли
са?
И освен това, разбира се, никой никога
не е изразявал лично любовта на Бога към
човечеството както Иисус чрез своята са-
можертва на Голгота. Хиляди благородни и
смели мъже и жени са понасяли мъчения и
страдания и дори са жертвали живота си
за приятелите си или за родината си, или в
знак на протест срещу някое зло управле-
ние. Ние правилно ги приветстваме като ге-
рои. Но ще пропуснем най-същественото,
ако сметнем,  че  Новият Завет представя
31

Християнството - опиум или истина?
Иисус Христос само като герой. Това, кое-
то Новият Завет твърди за Христос - всъщ-
ност това, което той самият е твърдял за
себе си - е уникално в историята както на
литературата, така и на религията. В само-
то начало на неговото публично служение
(а не след разпъването му) неговият пред-
теча, Йоан Кръстител, оповестява, че Иисус
е дошъл като Божия Агнец, за да отнеме
греха на света (Йоан 1:29). Понятието кое-
то той използва, „Божият Агнец", указва, че
Иисус е дошъл, за да умре като жертва за
греха. Или, както по-късно казва апостол
Петър:
„... не с преходни неща - сребро или зла-
то - сте изкупени от суетния живот, пре-
даден ви от бащите ви, а със скъпоцен-
ната кръв на Христос, като на агне без
недостатък и петно. ...който, когато Го ху-
леха, с хула не отвръщаше; когато стра-
даше, не заплашваше, а предаваше дело-
то Си на Този, който съди справедливо.
... Христос един път пострада за грехове-
те - Праведният за неправедните - за да
ни приведе при Бога, бидейки умъртвен
по плът, но оживотворен по Дух." (1 Пет-
рово 1:18,19; 2:23; 3:18).
А че самият Иисус Христос е смятал това
за главната цел на своето идване на света,
си личи от следния факт. През нощта пре-
ди разпъването си той е постановил един
ритуал, чрез който учениците му впоследс-
32

2. Библията - мит или истина?
твие трябвало да си спомнят за него. И е
много поучително да отбележим характера
на този ритуал. Той не е поискал, когато
последователите му се събират, да си пов-
тарят разказа за някое от неговите зрелищ-
ни чудеса. Това би навеждало на мисълта,
че главната цел на живота му е била да
бъде чудотворец. Нито пък е поискал да из-
берат някой пасаж от неговото нравствено
учение и да го повтарят. Това би говорило,
че главната цел на живота му е била да
бъде учител-философ. Той е поискал те да
вземат хляб и вино, които символизират
неговото тяло и кръв, и да ядат и да пият
за възпоменание на факта, че на кръста
той е дал тялото си и е пролял кръвта си,
за да им осигури прошка на греховете (Ма-
тей 26:26-28).
Ранните християни ясно са разбирали, че
главната цел на идването на Христос на
света е да предаде себе си като жертва за
техните грехове. Това личи от факта, че
още от самото начало, както показват ис-
торическите документи, те са се събирали
и са извършвали този ритуал. Той е в сър-
цевината на всичко, което Христос е пре-
тендирал и целял. И точно тази саможерт-
вена любов на Христос е разчупила съпро-
тивата на хората срещу него и му е спече-
лила благодарността и личното посвещение
на милионите му последователи. Всички те
казват заедно с християнския апостол Па-
вел: „Съразпънат съм с Христос; и вече не
зз

Християнството - опиум или истина?
аз живея, а Христос живее в мен; и живо-
тът, който сега живея в плътта, го живея с
вярата в Божия Син, който ме възлюби и
предаде Себе Си заради мен." (Галатяни
2:20).
Всичко това обаче ни довежда до основ-
ния проблем. Очевидно е защо никой друг
никога не е претендирал, че е дошъл на
света, за да умре като жертва за греха на
света. Да твърди някой това би означавало
да претеднира не да е герой или дори мъ-
ченик, а да е нещо повече от човек - са-
мият въплътен Бог. Единствено някой, кой-
то сам е безкрайният Бог, би могъл да
предложи достатъчна жертва за греха на
целия свят.
Ще се убедите в това от простия факт, че
ако някой от вашите приятели би започнал
сериозно да твърди, че се е родил на този
свят единствено с целта да умре за грехо-
вете на света, вие вероятно бихте му потър-
сили психиатър. Бихте сметнали това твър-
дение за признак на лудост. Но когато
Иисус Христос твърди това - а той го е
твърдял; вече видяхме, че то не е било из-
мислено от писателите на Новия Завет - в
него няма и най-малък намек за луд мега-
ломан.
Всъщност точно това негово твърдение -
ако мога за момент да говоря лично - е
едно от нещата, които ме убеждават, че той
наистина е Божият Син, защото то еднов-
34

2. Библията - мит или истина?
ременно определя какъв е моят основен
проблем като човешко същество и ми пред-
лага приемливо разрешение на този проб-
лем. Нека обясня.
Всички останали религии и философии
постоянно ми съобщават, всяка по разли-
чен начин, че трябва да бъда добър. Това
предполагам е полезно, но то не засяга
действителния ми проблем. Аз вече знам,
че трябва да бъда добър. Нямам нужда от
помощта на някоя религия или философия,
за да ми го каже! Моят проблем не е, че не
зная, че трябва да бъда добър, а че безб-
рой пъти не съм бил добър. (А забелязвам,
че и ближните ми са в същото положение.)
И това е огромен проблем. Какво да кажа
за миналите си грехове? Нарушавал съм
дори и собствените си норми, да не гово-
рим за Божиите. Правил съм компромиси и
съм петнил и собствените си ценности. Как
тогава мога да намеря прошка? Ако реша,
че миналите ми грехове нямат значение, то
тогава казвам, че и ценностите ми също ня-
мат значение. И ако това, което върша,
няма значение, тогава и аз, който съм от-
говорен за него, също в крайна сметка ня-
мам значение. Но да предположим, че мо-
ите ценности имат значение. И да предпо-
ложим, че Божиите норми имат значение и
че той няма да ги снижи заради мен или
заради който и да било друг. Тогава и гре-
ховете ми имат значение. Как мога да на-
35

Християнството - опиум или истина?
меря прошка за миналото си, която няма
да разруши собствените ми ценности, соб-
ствената ми значимост, да не говорим за
всички останали? А същото важи в пълна
степен и за вас.
И точно тук Христос ме среща. Той твър-
ди, че има власт да ни даде прошка, но без
да омаловажава греха ни или да подкопа-
ва Божиите норми. Той не казва, че това,
което сме вършили, няма значение. Той
държи наказанието за греха да бъде запла-
тено. Но обяснява, че това е главната при-
чина да дойде на нашата земя: той е Богът,
който е постановил наказанието за греха и
държи на него, Богът, чийто закон ние сме
нарушили и сме заслужили това наказание.
Но той е Творецът, който ни е направил, и
в любовта и верността си към нас е взел
върху себе си бремето на нашите грехове,
платил е наказанието за тях чрез страдани-
ята си на Голгота. Така той поддържа своя
закон и нашите ценности, и въпреки това
ни дава възможност да получим прошка,
ако я искаме.
Точно от това се нуждая аз, а и вие
също. Христос е разбрал нашата нужда и я
е посрещнал, както никой друг не би могъл.
В това той е уникален. Когато се сблъска-
те с неговите твърдения, можете да сте си-
гурни в едно: само веднъж в живота ви ще
ви се наложи да решавате този въпрос. Ни-
кой друг никога не е идвал и няма и да дой-
36

2. Библията - мит или истина?
де при вас, за да ви каже, че той е Творе-
цът, който ви е направил и ви обича, който
е дошъл като въплътеният Бог да умре за
вас, за да можете да получите прошка.
Иисус Христос е единственият, който няко-
га е твърдял това. И неговото твърдение е
съвсем пряко и съвсем лично: той казва, че
е умрял лично за теб. А това означава, че
ти лично трябва да му отговориш.
Окончателното доказателство за
твърдението на Христос
Твърдението на Христос се доказва ос-
новно от две неща: от обективното свиде-
телство на неговото възкресение и от на-
шата субективна опитност на свидетелство-
то на Светия Дух в сърцата ни, когато, убе-
дени от обективното доказателство, ние от-
ворим сърцата си за Христос и го приемем
лично като Спасител.
Първо неговото възкресение. Както зна-
ете, всички новозаветни писатели твърдят,
че на третия ден, след като е умрял и е бил
погребан, Иисус Христос буквално, телес-
но, физически е възкръснал от мъртвите.
Може би тук ще си кажете, че всеки, кой-
то вярва във възкресението на Христос,
вече трябва да е извършил интелектуално
самоубийство; защото ние в днешно време
знаем, че чудеса като възкресението не се
случват - науката е доказала, че са невъз-
можни.
37

Християнството - опиум или истина?
Всъщност обаче ние не знаем нищо тако-
ва, както и науката не е доказала нищо та-
кова. Но, бихте възразили, законите на на-
уката показват, че не е възможно едно
мъртво тяло да оживее отново.
Не, те не показват такова нещо, нито пък
биха могли. Законите на науката не са ня-
какви абсолютни закони, които можем да
намерим написани някъде на небето. Те са
описания, направени от учените - за което
можем само да ги приветстваме - на начи-
на, по който вселената нормално функцио-
нира; или по-точно тази малка част от все-
лената, която те са успели да изучат и раз-
берат дотук.
Но в тази връзка трябва да отчитаме две
неща. Първо, вие вероятно знаете, че ня-
кои космолози напоследък сериозно твър-
дят, че във вселената има т. нар. „черни
дупки", в които нормалните закони на фи-
зиката не действат. Проследявайки дейст-
вието на законите назад във времето, сти-
гате до една точка, от която нататък не мо-
жете да знаете какво е ставало, понеже
обичайните закони вече не са валидни.
Достигнали сте т. нар. „сингулярност" във
вселената.
Е, зная, че не всички космолози приемат
тази теория; но това, което искам да кажа,
е, че тези учени, които са предположили
съществуването на такива сингулярности
във вселената, не биват обвинявани в инте-
38

2. Библията - мит или истина?
лектуално самоубийство. Нито пък остана-
лите учени смятат, че законите на физика-
та предварително, без изследване на фак-
тите, доказват, че във вселената не може
да има никакви сингулярности. За да може
да предскаже a priori, че не може никога да
съществува никаква сингулярност, науката
първо би трябвало да разбере начина, по
който функционира всяка част от цялата
вселена във всичките й връзки с останали-
те части. Науката обаче още е доста далеч
от това постижение!
И второ, винаги трябва да помним, че за-
коните на науката могат да ни кажат само
какво се случва нормално, докато няма на-
меса в нашия свят отвън. Но науката като
такава не може да ни каже дали действи-
телно не е имало такава външна намеса в
миналото или дали няма да има в бъдеще-
то. За да разберем дали в миналото е има-
ло такива намеси, трябва да се обърнем
към историята, а не към природните науки.
Разбира се, всички ние сме на едно мне-
ние - и християни, и нехристияни - че та-
кива намеси сигурно са били изключително
редки. Чудесата по дефиниция са редки. Но
да се обръщате към историята, като пред-
варително сте решили, че никога никакво
чудо не може да е станало, и да отказвате
да проучите свидетелствата, че понякога са
се случвали чудеса, не е истински научен
подход. Това е мракобесие.
39

Християнството - опиум или истина?
Тук не мога подробно да разгледам всич-
ки свидетелства за възкресението. Те са
прекалено обширни. Но нека посоча само
това: ако откажете да повярвате във възк-
ресението, ще се сблъскате с огромен брой
исторически проблеми, и особено с един
много голям. Никой не може да отрече съ-
ществуването на християнската Църква.
Нито пък може да се отрече, че тя не е съ-
ществувала винаги - тя е имала начало.
Въпросът е какво я е извикало в съществу-
ване. Каква е била целта й? Ако се обърне-
те към Новия Завет, ще видите, че всички
ранни християни в един глас твърдят, че по-
явата на църквата е предизвикана от възк-
ресението на Христос; и че целта на тяхно-
то съществуване е да свидетелстват за въз-
кресението на Христос. Ранните им пропо-
веди съдържат малко други неща (вж. Дея-
ния на апостолите).
Първите християни всички са били юдеи,
и по рождение, и по възпитание. Техният
свят ден от седмицата е била съботата, т.
е. последният, седмият ден от седмицата. И
изведнъж, както показват историческите
разкази, те започват освен в събота да се
събират и в първия ден от седмицата, за да
ядат хляб и да пият вино за спомен на
Иисус. Защо е била тази промяна, и защо
точно първият ден от седмицата? Защото,
както ни казват ранните християни, Иисус
Христос е възкръснал от мъртвите в този
ден.
40

2. Библията - мит или истина?
Заради това, че са проповядвали за въз-
кресението на Иисус, първите християни са
били жестоко преследвани, някои са били
измъчвани, хвърляни на лъвовете и убива-
ни по други начини. Ако се бяха задоволи-
ли да проповядват само християнската ети-
ка - че хората трябва да се обичат - никой
не би ги преследвал. Но не, те държали да
свидетелстват за факта, че Иисус, след
като е бил екзекутиран от властите, е въз-
кръснал от мъртвите. И много от тях умира-
ли заради това. Предполагате ли, че са
умирали за една история, която самите те
са били измислили и са знаели, че е лъжа?
Каквото и да мислите за християнската
Църква, тя съществува; и ако не смятаме
да си затворим очите за историята, трябва
да намерим някаква причина, достатъчно
сериозна, за да обясни съществуването й.
Неща като християнската Църква не се по-
явяват безпричинно от нищото. Изключете
възкресението, и ще останете - както по-
сочва проф. К. ф. Д. Моул - пред една зей-
нала дупка в историята - християнската
Църква без достатъчна причина, която да
обясни нейния произход и съществуване.
Какво общо има всичко това с мен?
Може би вече у някои от вас започва да
се надига протестът: „Но какво общо има
всичко това с мен? Аз съм биохимик, инже-
нер, физик. От мен не може да се очаква
да тръгна така да се ровя в древната исто-
41

Християнството - опиум или истина?
рия, нали? Имам си достатъчно работа в
моята област."
Е, аз просто се опитвам да отговоря на
въпроса, който ми беше поставен: „Необхо-
димо ли е да се извърши интелектуално са-
моубийство, за да се вярва на Библията?"2
Ако наистина нямате време да разгледате
свидетелствата, необходими, за да се отго-
вори на въпроса, това е много жалко. Но
дори и така, надявам се, че съм казал дос-
татъчно, за да ви предпазя от изкушението
да разправяте наляво и надясно, че твърде-
нията на Новия Завет са очевидна глупост.
Ако правите това, без да сте изследвали
свидетелствата, може да се окаже, че вие
сте тези, които извършват интелектуалното
самоубийство!
Но, разбира се, има и нещо повече от
това. Ако Новият Завет е прав, то тогава
Иисус Христос е Божият Син, нашият Тво-
рец - а това не само има нещо общо с вас,
с мен и с всеки друг - то е изключително
съществено за всеки от нас. Ако той е Бо-
жият Син, да го пренебрегнем по каквато и
да било причина, е десет хиляди пъти по-
лошо от интелектуалното самоубийство -
това е престъпно безразличие към нашия
Създател. Затова Новият Завет ни призова-
ва да изследваме свидетелствата с цялата
сериозност, на която сме способни. Едва
ли бихме могли да се надяваме да разбе-
рем физиката на вселената, без сериозно
42

2. Библията - мит или истина?
да изучаваме свидетелствата, които тя са-
мата ни предоставя. Как тогава бихме мог-
ли да опознаем и да разберем Твореца на
вселената, без да изучаваме също толкова
сериозно свидетелствата, които той сам ни
е дал за себе си?
В моята страна нерядко се случва иначе
високо интелигентни учени - физици, хими-
ци, биолози и други - да са склонни да от-
писват Библията като глупост. Когато в от-
говор деликатно ги принудя да ми кажат
дали са чели Библията, те отвръщат: „Раз-
бира се, че да." А когато после ги попитам
какво мислят за свидетелствата, които Биб-
лията дава за божествеността на Христос,
те обикновено отговарят: „Какви свидетел-
ства?"
Казвам: „Вземете например Евангелието
според Йоан. Неговият автор обяснява цел-
та на написването му: „Тези знамения са
написани, за да повярвате, че Иисус е
Христос, Божият Син, и като вярвате, да
имате живот в Неговото Име" (Йоан 20:30,
31). За тези свидетелства говоря - им каз-
вам. - Какво мислите за тях?"
Почти неизменно чувам следния отговор:
„О, Евангелието на Йоан. Е, не, него не съм
го чел. В училище учихме само Марк."
И така, ето ги, учените професори в уни-
верситета, някои от тях вече на средна въз-
раст; и никога, откакто са били деца в учи-
лище, не са изучавали Библията, и никога
43

Християнството - опиум или истина?
не са прочели Евангелието от Йоан като
възрастни, със сериозността, с която изу-
чават академичния си предмет. Как могат
да знаят, че свидетелствата му нямат стой-
ност, след като не са го чели, това не зная.
(А как могат да се считат за образовани
хора, ако никога не са прочели сериозно
Евангелието от Йоан - това също не зная.)
Но много по-същественото, за което става
дума тук, е следното: Евангелието от Йоан
идва до нас с авторитета на Иисус Хрис-
тос. Ако това, което то казва, е вярно, то
тогава тук е Бог, нашият Създател, който се
опитва да влезе във връзка с нас, опитва
се да ни говори лично, опитва се да ни се
открие, така че чрез Иисус Христос ние да
встъпим в лично отношение на вяра и лю-
бов с него. Да не се интересуваме да отк-
рием дали това е вярно, или не; да не се
интересуваме от възможността да чуем
какво ни говори нашият Създател - това из-
глежда показва някакво странно, нерацио-
нално предубеждение от наша страна.
„Но виж - ми казват колегите ми, - няма
смисъл да ни казваш да четем Библията,
защото ние не вярваме в нея. Ако вярвах-
ме, разбира се, щяхме да я четем. Ти ис-
каш от нас първо да й вярваме и така да я
четем. Разбира се, ако вярваме от самото
начало, че тя е истина, ще вярваме и на
всичко, което казва. Но ние не вярваме в
това и затова няма смисъл да я четем."
44

2. Библията - мит или истина?
Но да се говори така е глупаво. Разбира
се, аз не искам от тях - а също и от вас -
да вярвате на Библията, преди да започне-
те да я четете. Но моля и тях, и вас да я
прочетете и после да си съставите мнение
дали е истина, или не. Все пак така се от-
насяте и към вестниците, нали? Предвари-
телно знаете, че някои от нещата, които
пише в тях, ще бъдат верни, а други - не.
Със сигурност не решавате, преди да ги че-
тете, да вярвате каквото и да ви кажат. Но
това не ви пречи да ги четете. Имате дос-
татъчно доверие в способността си за пре-
ценка, за да прочетете това, което казват,
да размислите върху него и да си състави-
те собствено мнение дали е истина, или не.
Искам от вас да направите същото и с Но-
вия Завет.
И ако го направите, сам Иисус Христос
гарантира, че ако сте готови да изпълните
едно условие, Бог ще ви покаже лично дали
неговите претенции са истина, или не. А ус-
ловието е следното: „Ако иска някой да
върши Божията воля - след като открие
каква е тя - ще познае дали учението е от
Бога, или Аз от Себе Си говоря" (Йоан
7:17). Ще познае, защото, когато чете и из-
следва, и мисли върху учението на Иисус,
Бог ще проговори на сърцето му и ще му
покаже без сянка на съмнение, че това, ко-
ето Иисус казва, е истина.
Проблемът се крие, предполагам, в усло-
вието - ако някой иска да върши Божията
45

Християнството - опиум или истина?
воля. Още преди да започнем, ние усеща-
ме, че ако Бог ни покаже истината, това
може да има сериозни последствия за на-
чина ни на живот, пред които може би не
бихме искали да се изправим. И така, пред-
почитаме да се отнасяме към цялото това
нещо безлично, както пристъпваме към ек-
спериментите по физика, без предварител-
но да се ангажираме с никакви практичес-
ки последствия. Но с Бога не можем да се
отнасяме така. Не можем да застанем пред
Всемогъщия и да кажем: „Да, бих искал да
разбера дали те има, или не, и дали Иисус
Христос е твоят Син, или не. Моля те, по-
кажи ми. Но искам да знаеш, че и да ми се
откриеш, аз не непременно съм готов да
направя това, което ще ми кажеш." Бог
няма време за духовни дилетанти.
Но ако сте сериозни и сте готови да из-
пълните Божията воля, когато я разберете,
тогава направете този експеримент: проче-
тете Евангелието според Йоан внимателно
и с отворен ум. И Иисус Христос гаранти-
ра, че Бог ще ви покаже каква е истината.
Някой може би ще каже: „Моят проблем
е, че аз дори не зная дали Бог съществува.
Ако направя експеримента, който предлага-
те, няма ли да има опасност да си въобра-
зя, че Бог ми е говорил, а това да е било
самовнушение? Как да разпозная Бога,
дори и да ми проговори?"
Е, нека да завърша, като ви разкажа
една история за едно от чудесата, които се
46

2. Библията - мит или истина?
твърди, че Иисус е извършил (Йоан 9 гл.).
Вие може би ще отхвърлите всички истории
за чудеса като глупост. За момента това
няма значение. Аз я използвам само като
илюстрация.
Според разказа, Иисус веднъж срещнал
един човек, който бил роден сляп, и го по-
питал дали иска да прогледне. Не зная
дали някога сте се опитвали да обяснявате
на някой слепороден човек какво е зрение
или какво е цвят - или дори да го убежда-
вате, че въобще съществуват такива неща
като светлина или цветове. Това е ужасно
трудно! Затова би било напълно разбирае-
мо, ако слепият човек беше отвърнал на
Иисус, че не знае какво е зрение и счита
всички твърдения, че има такова нещо, за
глупост. Поне това е начинът, по който мно-
го хора днес реагират, когато чуят Иисус
Христос да казва, че може да им даде ду-
ховно зрение и вечен живот, което е спо-
собността да се познава Бог лично (Йоан
17:3).
За щастие обаче слепият човек казал, че
ако има такова нещо като зрение, то той
иска да го има. И така, Иисус Христос му
предложил да направи един експеримент,
ако желае; и му гарантирал, че ако го из-
върши, ще получи зрение.
Експериментът, устроен от Христос, изг-
лежда странен, както ще откриете, ако про-
четете историята. Но слепият човек не се
47

Християнството - опиум или истина?
страхувал от новото. Той размислил, че
Иисус Христос не е нито шарлатанин, нито
луд. Щом той казвал, че има нещо, нарече-
но зрение, и че той може да го даде на
всеки, който иска, тогава си струвало да се
опита. Нямало какво да се губи. А можело
да се спечели всичко. И така, той направил
експеримента, установил от личен опит, че
той действа, и се върнал прогледнал.
Препоръчвам и на вас един подобен ек-
сперимент. Прочетете Евангелието от Йоан.
Когато четете, кажете: „Боже, аз не съм си-
гурен дали съществуваш. Но ако те има и
ако Иисус е твоят Син и той, както сам
твърди, може да ми даде вечен живот, как-
вото и да е това, тогава проговори ми, от-
крий ми се, покажи ми, че Иисус е твоят
Син. И ако ми покажеш, аз съм готов да
върша твоята воля, каквато и да се окаже
тя."
И Христос гарантира, че Бог ще ви пока-
же истината.
Бележки
1	С. S. Lewis, Fern-seed and Elephants and other
Essays on Christianity, Glasgow, Collins, 1982, p. 110.
2	Това е редактирана версия на една лекция, из-
несена първоначално в университета в Марсилия
под заглавие: „Трябва ли да извършим интелектуал-
но самоубийство, за да повярваме на Библията?"
48

3
НО СЪВРЕМЕННАТА НАУКА
НЕ Е ЛИ НАПРАВИЛА
НЕВЪЗМОЖНА ВЯРАТА
в Бога?
Един модерен мит
Един от най-дълбоко вкоренените мито-
ве, които са оформили мисленето на хора-
та в съвременния свят, е идеята, че наука-
та е направила вярата в Бога и свръхестес-
твеното както ненужна, така и невъзможна
за мислещия човек. Това е много разпрос-
транен и неверен мит, който за нещастие
много хора смесват с истинската наука.
Нека проследим как е възникнал той.
Според обичайната представа вярата в
Бога и свръхестественото е възникнала в
примитивните етапи на човешкото разви-
тие. Древният човек се сблъсквал с най-
различни процеси и явления, които не мо-
49

Християнството - опиум или истина?
жел да проумее. Някои от тях, като расте-
жа на семената и плодовитостта на добитъ-
ка му, били неща, от които зависел живо-
тът му. Други, като гръмотевиците и светка-
виците, бурите и болестите, заплашвали са-
мото му съществуване. Като не разбирал
тези процеси и благоговеел пред тях, чове-
кът направил онова, което би направило
едно дете - одухотворил ги. Когато имало
лунно затъмнение, той си представял, че
някакъв демон се опитва да удуши луната,
и прибягвал до разни религиозни ритуали и
магии, за да прогони демона. Когато чувал
гръмотевица, мислел, че говори някакъв
бог, а когато удряла светкавица, смятал, че
това е зъл дух, който се опитва да го уни-
щожи. Дори смятал, че като наблюдава не-
обичайни явления в природата, ще може да
предвижда какво ще направят боговете. Но
тъй като ние в последните векове сме раз-
вили и усъвършенствали научните методи,
ние все повече и повече разбираме при-
родните процеси. Сега разбираме, че лун-
ното затъмнение не е причинено от демон,
нито светкавиците и болестите са причине-
ни от зли духове. Открили сме, че природ-
ните процеси са безлични и по принцип (на
неквантово ниво) напълно предвидими. За-
това атеистите твърдят, че вече няма нуж-
да да въвеждаме идеята за Бога и свръхес-
тественото, за да обясняваме действията
на природата. Вече няма нужда да прибяг-
ваме до Бог, за да запълва празнотите в
50

3. Прави ли науката невъзможна вярата в Бога?
нашето познание, както Исак Нютон, кога-
то е казал: „Всекидневното въртене на зе-
мята около нейната ос не може да бъде из-
ведено от закона за гравитацията, нужна е
божествена ръка..." И така, атеистът стига
до заключението, че Бог е отживелица, и
като Лаплас казва, че нямаме нужда от
„тази хипотеза". В резултат на това общес-
твото като цяло е започнало да смята, че
науката е направила вярата в един Творец
ненужна и невъзможна.
Логическа грешка
Тук обаче има една явна логическа греш-
ка. Да вземем за пример един автомобил
марка Форд. Съвсем естествено е някой
примитивен дивак, който за първи път виж-
да автомобил и не разбира принципите на
двигателя с вътрешно горене, да си предс-
тави, че вътре в мотора има някакъв бог
(господин Форд), който задвижва колата.
Той може и да си въобрази, че когато ко-
лата върви добре, то е, защото господин
Форд, който е в мотора, го харесва, а ко-
гато отказва да върви, то е, защото госпо-
дин Форд не го харесва. Разбира се, впос-
ледствие примитивният дивак ще се циви-
лизова, ще учи инженерство и като разгло-
би двигателя, ще открие, че вътре няма ни-
какъв господин Форд, и че не е нужно да
го въвежда, за да обясни действието на
двигателя.   Неговото  разбиране  за  нелич-
51

Християнството - опиум или истина?
ностните принципи на двигателите с вът-
решно горене ще бъде напълно достатъчно,
за да обясни как върви колата. Дотук доб-
ре. Но ако тогава той реши, че разбиране-
то му за начина на работа на двигателя
прави невъзможна вярата му в съществува-
нето на г-н Форд, който първоначално е
конструирал колата, това би било очевидно
погрешно. Също такова объркване на кате-
гориите е да се предположи, че нашето
разбиране на неличностните принципи,
според които функционира вселената, пра-
ви или ненужна, или невъзможна вярата в
съществуването на личностен Създател,
който е планирал, създал и поддържа все-
лената. С други думи, не бива да обърква-
ме механизмите, по които действа вселена-
та, с нейната първопричина. Всеки от нас
знае как да направи разлика между воле-
вото движение на една ръка с определена
цел и неволното конвулсивно движение,
предизвикано от случаен контакт с елект-
рически ток.
На този етап обаче тези, които вярват в
мита, са склонни да отговорят по следния
начин: „Е, добре, да предположим, че има
Бог извън вселената, който първоначално я
е пуснал в ход. Но ние не можем да знаем
нищо за него и не е задача на науката да
размишлява над възможното му съществу-
ване. От друга страна, въз основа на оно-
ва, което вече знаем за функционирането
52

3. Прави ли науката невъзможна вярата в Бога?
на вселената, ние можем уверено да твър-
дим, че дори да съществува Бог извън все-
лената, той не се намесва, не може да се
намеси и никога няма да се намеси в ней-
ното действие. И така, науката прави не-
възможно да се вярва конкретно в христи-
янските твърдения, че Бог е нахлул в при-
родата в лицето на Иисус Христос." Нека
сега изследваме как е възникнал този ас-
пект на мита.
Отново модерният мит
Едно от най-големите постижения на на-
уката е, че тя не само описва онова, което
става във вселената, но и че открива неиз-
менните закони, които управляват действи-
ето й. Тук е важно да разберем и да се съг-
ласим с твърденията на учените за харак-
тера на тези закони. Те не са само описа-
ние на онова, което става. Те са резултат
от разбирането на основните процеси в
природата. Законите ни казват, че понеже
нещата са такива, каквито са, природата не
само действа по този начин, но тя трябва
да действа по този и по никакъв друг на-
чин. Законите не само описват онова, кое-
то е ставало в миналото; стига да не рабо-
тим на квантово ниво, те могат успешно да
предсказват какво ще се случи в бъдеще с
такава точност, че например да се изчисли
траекторията на станцията Мир и да е въз-
можно кацане на Марс. Разбираемо е в та-
53

Християнството - опиум или истина?
къв случай защо много учени се противят
на идеята, че някакъв бог може произвол-
но да се намеси и да измени, да прекрати
или да обърне посоката на природните про-
цеси. Това би противоречало на неотмени-
мите закони и би преобърнало основата на
научното разбиране за вселената.
Но точно тук дебне една друга заблуда,
която покойният професор К. С. Луис илюс-
трира чрез следната аналогия. Ако тази
седмица сложа хиляда лева в чекмеджето
на бюрото си, следващата седмица приба-
вя две хиляди и по-следващата - още хиля-
да, неотменимият закон на аритметиката
ми позволява да предскажа, че следващия
път, когато отворя това чекмедже, ще наме-
ря в него четири хиляди лева. Представете
си обаче, че следващия път, когато отворя
чекмеджето, намеря само хиляда лева - до
какво заключение ще достигна? Че аритме-
тичният закон е бил нарушен? В никакъв
случай! По-разумно би било да предполо-
жа, че някой крадец е нарушил държавни-
те закони и е откраднал три хиляди лева от
чекмеджето ми. Във всички случаи е абсур-
дно да твърдим, че аритметичните закони
правят невъзможно да вярваме в съществу-
ването на такъв крадец или във възмож-
ността той да се намеси. Напротив, именно
естественото действие на тези закони раз-
крива съществуването и дейността на кра-
деца.
54

3. Прави ли науката невъзможна вярата в Бога?
Така и природните закони предсказват
какво ще се случи, ако Бог не се намеси;
макар че, разбира се, намесата на Творе-
ца в собственото му творение не е кражба.
Да твърдим, че природните закони правят
невъзможно да вярваме в съществуването
на Бога и във възможността той да се на-
меси във вселената, е явна заблуда. Все
едно да твърдим, че понеже разбираме за-
коните на двигателя с вътрешно горене, е
невъзможно да вярваме във възможността
господин Форд или някой от неговите меха-
ници да се намеси и да снеме цилиндрова-
та глава на мотора. Разбира се, че те биха
могли да се намесят. И намесата им не би
унищожила законите. Същите закони, които
обясняват защо моторът е работил с цилин-
дровата глава, сега ще обяснят защо не ра-
боти, когато главата е свалена.
Мимоходом трябва да отбележим, че вя-
рата в Бога като Творец не само не пречи
на откриването на природните закони, но
исторически е била един от основните мо-
тиви за тяхното изследване. Сър Алфред
Норт Уайтхед, признат като един от най-из-
тъкнатите историци на науката, казва: „Хо-
рата са ставали учени, защото са очаквали
закономерности в природата; а са очаква-
ли закономерности в природата, защото са
вярвали в Законодател." Примери за таки-
ва хора изобилстват; достатъчно е само да
помислим  за  Нютон,   Кеплер,  Фарадей  и
55

Християнството - опиум или истина?
Клерк-Максуел. Те всички биха се съгласи-
ли с Айнщайн, че науката без религия е
сляпа, а религията без наука е саката.
В този момент поддръжниците на мита
могат да отвърнат: „Добре, нека заради
спора да предположим, че не е антинаучно
да се съгласим теоретично с възможността
един или друг бог да се е намесил в нашия
свят. Но какво реално свидетелство имаме,
че такова свръхестествено събитие някога
се е случило?" Християните, разбира се, ще
отговорят, че има изобилни доказателства
за чудото на зачеването, чудесата и възк-
ресението на Иисус Христос. На това ще
бъде възразено: „Какво свидетелство е
това? И как можете да очаквате от нас да
го приемем? Защото всичко това се съдър-
жа в Новия Завет, който е написан в пред-
научната епоха, когато хората не са разби-
рали природните закони и затова с готов-
ност са вярвали, че е станало чудо, когато
всъщност такова е нямало." Тук се крие
още една заблуда.
Още една заблуда
Вземете например новозаветната исто-
рия, че Иисус се е родил от девица без чо-
вешки баща. Да мислим, че ранните хрис-
тияни са вярвали в това чудо, тъй като не
са разбирали природните закони, управля-
ващи зачеването и раждането на деца, би
било пълна глупост. Те са знаели всичко за
установените природни закони, по които се
56

3. Прави ли науката невъзможна вярата в Бога?
раждат децата. Ако не са ги познавали, си-
гурно са щели да вярват, че деца могат да
се раждат без баща или без майка, но в та-
къв случай е нямало да смятат историята
за раждането на Иисус от девица за чудо.
Самият факт, че те разказват за това като
за чудо, показва, че те идеално са разби-
рали естествените закони, управляващи за-
чеването и раждането. Всъщност, ако човек
не разбира, че има закони, които обичайно
управляват събитията, как изобщо ще стиг-
не до заключението, че се е случило чудо?
Или вземете друг случай: Лука, който е
бил лекар, образован и владеещ медицинс-
ката наука на своето време, започва своя-
та биография на Иисус, като повдига точно
тези въпроси (Лука 1:5-25). Той разказва
историята за един мъж на име Захария и
жена му Елисавета, които в продължение
на много години се молили за син, защото
тя била безплодна. Когато Елисавета била
вече в напреднала възраст, един ангел се
явил на Захария и му казал, че някогашни-
те му молитви скоро ще получат отговор и
че жена му ще зачене и ще роди син. То-
гава Захария много учтиво, но твърдо отка-
зал да повярва това. Причината, която по-
сочил, била, че той самият вече бил стар, а
и тялото на жена му било немощно. Те два-
мата да имат дете на тази възраст би про-
тиворечало на всичко, което той знаел за
природните закони. Интересното в случая е
следното: Захария не е бил атеист, той е
57

Християнството - опиум или истина?
бил свещеник, който е вярвал в Бога, в съ-
ществуването на ангелите, както и в сила-
та на молитвата. Но ако обещаното изпъл-
нение на неговата молитва означавало на-
рушаване на природните закони, той не бил
готов да го повярва.
Историята казва, че ангелът предизвикал
онемяването на Захария заради пълната
нелогичност на неговото неверие. Но това
показва най-малкото следното: ранните
християни не са били лековерни глупаци,
непознаващи природните закони и затова
готови да повярват на всяка история за
чудо, колкото и да е абсурдна. Също като
всеки друг, и те са усещали огромната
трудност да повярваш в история за такова
чудо. И ако накрая са повярвали, то е било,
защото са били принудени от необоримата
тежест на свидетелствата, в които сами са
се убедили.
По същия начин разказът на Лука за въз-
никването на християнството (Деяния на
апостолите) ни показва, че първата съпро-
тива срещу християнското послание за въз-
кресението на Иисус Христос не е дошла
от атеисти, а от садукеите - тогавашните
юдейски първосвещеници. Те са били рели-
гиозни хора. Вярвали са в Бога. Казвали са
си молитвите. Но това не означава, че щом
са чули твърденията за възкресението на
Иисус от мъртвите, веднага са им повярва-
ли. Не са им повярвали, защото са имали
мироглед, според който чудо като телесно-
58

3. Прави ли науката невъзможна вярата в Бога?
то възкресение на Иисус Христос не може
да се случи (Деяния 23:8).
И така, да се предполага, че християнст-
вото се е зародило в преднаучния лекове-
рен свят, просто не отговаря на фактите.
Древният свят е познавал точно толкова
добре, колкото и ние днес, природния за-
кон, според който мъртвите тела не стават
от гробовете. Християнството си е пропра-
вило път единствено чрез необоримата те-
жест на свидетелствата за това, че един
човек действително е възкръснал от мърт-
вите, противно на природните закони.
Наистина, в днешно време някои хора с
мироглед, подобен на този на древните са-
дукеи, погрешно се опитват да направят
християнското послание по-приемливо за
научния ум, като изцяло премахват елемен-
та на чудото от Новия Завет и представят
само етичното учение на Иисус. Но този
метод е неуспешен. На първо място, самият
Нов Завет заявява, че възкресението на
Христос не е някаква повърхностна, мало-
важна украса на християнското послание -
то представлява сърцевината му. Изрежете
сърцето, и ще унищожите посланието. И
щом самият Нов Завет казва, че нещата
стоят така, значи е напълно безполезно
хора, които живеят две хиляди години по-
късно, да твърдят, че християнството може
да бъде лишено от чудото и да продължи да
бъде жизнеспособно (1 Коринтяни 15).
59

Християнството - опиум или истина?
На второ място, целият този опит се гра-
ди на погрешна основа. Защото нашият
напредък в научното разбиране на природ-
ните закони прави по-лесно, а не по-трудно
да вярваме във възкресението на Христос.
Науката - на страната на вярата
Един от основните природни закони, кой-
то науката е открила и непрестанно пропа-
гандира, е Вторият закон на термодинами-
ката, който гласи, че вселената като цяло
върви към хаос, ентропията се увеличава.
Но ако това е така, то едва ли е могло да
става безкрайно дълго време, тъй като във
вселената все още съществува доста сери-
озен ред. Всъщност, според самата наука
трябва да е имало време, когато е действал
обратният процес и вселената е била „под-
редена". Ако тогава, в някакъв момент в
миналото, това е станало, то тогава не е
нито невъзможно, нито ненаучно да вярва-
ме, че при възкресението на Христос при-
родните процеси отново са протекли в об-
ратна посока, така че мъртвото му тяло е
било съживено и е излязло от гроба. Освен
това науката казва, че макар като цяло ен-
тропията във вселената да се увеличава,
има ситуации, в които тя локално намаля-
ва. Семената се развиват в дървета и про-
извеждат плод. Ние знаем, че това е въз-
можно, защото в тази локална ситуация зе-
мята получава колосален приток на енергия
60

3. Прави ли науката невъзможна вярата в Бога?
от слънцето, а семето съдържа информаци-
ята, необходима за изграждане на дървото.
В съгласие с това Новият Завет отбелязва,
че възкресението на Христос е станало
възможно чрез огромен приток на енергия
от самия Създател: „Превъзходното вели-
чие на Неговата мощ... действието на мощ-
та на Неговата сила. С нея Той подейства
в Христос, като Го възкреси от мъртвите"
(Ефесяни 1:19-20).
Въпреки това, за някои хора може би
все още съществуват основания за съмне-
ние и те биха ги изразили по следния на-
чин: „Това свидетелство в Новия Завет е
вече твърде отдалечено от нас. Как можем
да имаме пряк достъп до него? В крайна
сметка чудесата по принцип, и възкресени-
ето на Христос конкретно, не са неща, ко-
ито стават всеки ден или всяка седмица.
Ние нямаме съвременен опит, който да
бъде основа за сравнение и критерий, чрез
който да преценяваме достоверността на
тези свидетелства. Дали тогава от нас не
се очаква да вярваме на всичко, което каз-
ват писателите на Новия Завет, просто за-
щото те го казват?"
Естеството на Христовите чудеса
Отговорът е, че има редица съображе-
ния, които говорят в полза на достовер-
ността на тези чудеса. Като начало можем
да забележим разликата между чудесата,
61

Християнството - опиум или истина?
които според Новия Завет е вършил Иисус,
и глупавите истории за чудеса, измислени
от лековерни хора през по-късните векове
в западащия християнски свят. В тези по-
късни истории каменни образи плачат с
кървави сълзи, вълци се превръщат в хора
и птички изскачат от буци глина. Няма
нищо, което поне малко да прилича на чу-
десата, описани в Новия Завет. Чудесата
на Христос са в съгласие с нормалното
действие на природата. Когато Иисус по чу-
ден начин прави вино, той не го прави от
нищото - той иска вода и я превръща във
вино. Точно това прави и природата всяка
година посредством лозата и почвата,
слънцето и дъжда. Ако Христос без всякак-
ва връзка беше направил вино от въздух,
можехме да предположим, че е използвал
някакви чуждоземни магически сили, без
да зачита природата и нейните закони. Но
Христовите чудеса показват уважение към
природата, каквото бихме очаквали от ней-
ния Създател. В същото време те естестве-
но го разкриват като превъзхождащ приро-
дата.
Можем да размислим и над нравствения
аспект на неговите чудеса. Никое от тях ни-
кога не е било извършено, за да нанесе
вреда на някого, дори и на враговете му.
Показателни са също и понятията, които
Новият Завет използва за чудесата на
Иисус.   Понякога  те  са  наречени  с  една
62

3. Прави ли науката невъзможна вярата в Бога?
дума, която означава акт на мощ. В други
случаи са описани с друга дума, която оз-
начава нещо чудно, знамение. Взети заед-
но, тези думи сочат, че Христос съзнателно
е вършел дела със свръхестествена мощ,
за да привлече вниманието върху себе си.
Но освен това, тяхната цел е била да слу-
жат като знаци и да сочат към огромните
духовни ресурси, които Христос предлага
на всички хора по всяко време и на всяко
място.
На този аспект на Христовите чудеса
особено набляга писателят на четвъртото
Евангелие, у когото обичайната дума за
чудо е знамение (макар че това за жалост
е замъглено в много преводи чрез използ-
ването на думата чудо вместо знамение).
Така например Йоан ни казва, че когато
Христос по чуден начин умножава хлябове-
те, той го прави не просто за да нахрани
хората, а за да привлече вниманието им
към факта, че самият той е Хлябът на жи-
вота, който може да задоволи духовния
глад на хората от всички епохи, ако те му
се доверят чрез вяра и го приемат като
Спасител и Господ (Йоан 6). А на това ниво
то е достъпно за всеки един от нас - все-
ки може да провери чрез личния си опит
дали това е вярно, или не.
63

Християнството - опиум или истина?
Един експеримент
Ето и най-силното свидетелство. Ако
Христос действително е възкръснал от мър-
твите на третия ден - а това е така - това
означава, че той сега е жив и е готов чрез
своя Дух да осъществи лична връзка с нас,
ако ние от своя страна сме готови да осъ-
ществим лична връзка с него. Както при
всяко взаимоотношене, неговата реалност
не може да се преживее или докаже, ако
човек не влезе в него. А възможността да
влезем в такова взаимоотношение с Хрис-
тос е открита за всички нас. Това има
предвид Йоан, когато казва за Иисусовите
чудеса: „тези са написани, за да повярва-
те, че Иисус е Христос, Божият Син, и като
вярвате, да имате живот в Неговото име"
(Йоан 20:31).
И така, тук ни се предлага един експери-
мент, който всеки може да направи. Ако
Иисус наистина е Божият Син, то евангели-
ето на Йоан е дошло до нас с неговия ав-
торитет. Това е Божият начин да осъщест-
ви контакт с нас. Милиони хора свидетелс-
тват, че като са го прочели, Бог им се е
разкрил лично. Не можем просто да отпи-
шем всички тези милиони хора като глупа-
ци. Единственото истински научно действие
е да подложим твърдението на проверка,
като направим същия експеримент и сами
прочетем евангелието.
64

4
Но не водят ли всички
религии към Бога?
Със сигурност няма да е пресилено да
кажем, че за много хора днес атеизмът
вече не е премливо кредо. Но това, което
им пречи да го изоставят напълно, е неси-
гурността им коя вяра би могла задоволи-
телно да го замести. За тях не е очевидно,
че алтернативата на атеизма е християнст-
вото. Вярно, че единствената алтернатива
на атеизма е да вярваш в някакъв бог. Но
защо, питат те, това трябва да е християн-
ският Бог? Защо не Шива, Вишну, Рама,
Кришна или който и да е от многобройните
богове на хиндуизма? Или Аллах, единия
Бог на исляма? А може би теравада будиз-
мът е най-привлекателната алтернатива на
атеизма? За разлика от махаяна будизма,
който вярва в безброй божества, теравада
будизмът, строго погледнато, изобщо не е
65

Християнството - опиум или истина?
религия, а философия, която не вярва в ни-
какъв бог. Независимо от това тя предлага
на своите последователи набор от доктри-
ни (трите питака) и сборник от правила за
поведение, чиято цел е да ги освободи от
тиранията на техните желания и да ги води
в житейски път, напълно свободен от бури,
притеснения и страхове, и да ги въведе в
мирни взаимоотношения с техните ближ-
нии.
А и целта на всички религии, както мис-
лят много хора, е да учат хората на добро
поведение. Какво значение има в такъв
случай коя конкретна система ще изберем,
стига да следваме нейните принципи с пос-
тоянство и искреност? Ако нравствената
цел е една и съща, какво значение има от
коя посока и по коя пътека се катерим по
планината? Накрая се стига до един и същи
връх. Не водят ли всички спици на колело-
то до една и съща ос? Както казва Дж. Б.
Шоу: „Има само една религия в света, ма-
кар тя да има стотина версии." В такъв слу-
чай не водят ли всички религии до Бога?
Какво казват религиите за себе си
Не всяка религия обаче ще се съгласи,
че е просто алтернативен път към същата
цел. Буда е претендирал, че „има само
един път за очистване на човешките същес-
тва"1 и че „истината е една, няма втора".2
66

4. Но не водят ли всички религии към Бога?
Монотеистичният юдаизъм никога няма да
се съгласи с хиндуизма, че има милиони
богове. А християнството ще каже на моно-
теистичните юдаизъм и ислям, че няма дру-
го име под небето, дадено между хората,
освен името Иисус, чрез което да се спа-
сим (Деяния 4:12). За много хора тези вза-
имно изключващи се претенции за уникал-
ност изглеждат арогантни и опасно неумес-
тни в глобалното село, в което се е превър-
нал светът. Няма ли да е по-добре тогава
един бивш атеист да приеме еклектичната
философия на движението Ню Ейдж, което
взаимства каквото му харесва от всички
религии и комбинира елементи на аними-
зъм, поклонение на природата, пантеизъм и
християнски морал в една прагматична
амалгама? Като отрича обективното същес-
твуване на истина, движението Ню Ейдж
може да приобщи почти всяка религиозна
вяра - стига тази вяра да няма претенции
за абсолютност.
Колкото и убедително да изглежда това
обаче, трябва да бъдем нащрек да не би
самата му привлекателност да е илюзия,
неподкрепена от фактите.
Нека разгледаме първо мисълта, че няма
значение коя система ще последва човек,
стига да е искрен. В никоя друга област от
живота един отговорен човек не би се за-
доволил да приеме искреността като гаран-
ция за истинност или за сигурност. Всички
67

Християнството - опиум или истина?
форми на медицинската практика имат по
дефиниция една и съща цел - излекуването
на болния. Но не всички лекарства са ед-
накво ефикасни, нито еднакво безвредни.
Някои лекарства имат разрушителни стра-
нични ефекти. Някои са отрова. Не би било
разумно да изпием съдържанието на прои-
зволно шише, само защото на етикета му
пише „лекарство". Всички вярваме в обек-
тивността на истината, когато става въпрос
за лекарства!
Второ, дори ако беше вярно - а то не е
- че основната цел на всички религии е да
накарат хората да се отнасят добре един с
друг, не бихме могли да приемем без до-
пълнителни изследвания, че именно това е
достатъчната цел, към която трябва да се
стремим. В миналите векове световните
морета са били кръстосвани от много пи-
ратски кораби. На някои от тези кораби пи-
ратите несъмнено са се държали много
добре един с друг и са имали строги и доб-
ре спазвани правила, които са гарантира-
ли, че завладяната плячка ще се разпреде-
ли справедливо. В този смисъл достигнати-
ят морален стандарт сигурно е бил напъл-
но задоволителен за тях - но само ако се
пренебрегне фундаменталният факт, че те
са пирати, които се бунтуват срещу закон-
ното управление на страната! Ако прави-
телството ги хванело, техният висок морал
нямало да ги спаси от бесилото. Ако пред-
68

4. Но не водят ли всички религии към Бога?
положим, че основната цел на религията е
да ни накара да се отнасяме добре един
към друг, ние пренебрегваме съществения
въпрос дали има върховно същество, съз-
дател, който ни е направил, на когото дъл-
жим вярност, и който ще ни призове да от-
говаряме за своята невярност и пренебре-
жение спрямо него. Ако има такъв върхо-
вен създател и ние сме го игнорирали и
сме нарушили неговите закони, когато той
ни призове да отговаряме, няма да можем
да се оправдаем с това, че сме се отнася-
ли добре към другите човешки същества.
Тук има непреодолима пропаст между нап-
ример теравада будизма и християнството.
За теравада будистите човекът в своята
вечна същност е най-великото духовно при-
съствие във вселената.3 А в юдаизма и
християнството такова отношение на чове-
ка към себе си е равносилно на богохулст-
во. За тях човекът със сигурност е сътворен
по Божия образ, но човекът не е Бог. Бог
остава най-великата духовна реалност и да
се опитваме да узурпираме неговото място
е върховен бунт срещу Всевишния.
Освен това има още една непреодолима
разлика между религии като хиндуизма и
будизма, от една страна, и юдаизма и хрис-
тиянството, от друга. Първите две твърдят,
че материалният свят е илюзия (мая), а ис-
тинската цел на мъдрия човек е да избяга
от материалния свят в нематериална нир-
69

Християнството - опиум или истина?
вана. Юдаизмът и християнството директно
отричат това. Те твърдят, че материалното
творение, както е било направено от Тво-
реца, е добро; че нашите материални тела
също са били добри и въпреки че са пов-
редени от греха, те един ден ще бъдат фи-
зически възкресени. И така, това са два
непримиримо противоположни светогледа.
Би било белег на много повърхностно мис-
лене да смятаме, че човек може да вземе
най-доброто и от двата и да ги съчетае. И
също така е очевидно, че ще има огромно
значение за отношението на човека към
околния свят и дори към собственото му
тяло кой от двата възгледа ще възприеме.
Религиите и проблемът за вината
Разбира се е вярно, че когато става въп-
рос за основните морални норми - да по-
читаш родителите си, да не убиваш и т. н.
- всички религии учат повече или по-малко
едно и също. Сравнете например петте
принципа на будизма с десетте заповеди
на юдаизма. С една дума, религиите ни
учат, че трябва да бъдем добри. Нашият
проблем обаче е, че не сме били добри.
Ние сме съгрешили срещу Бога, нарушили
сме неговите закони и подлежим на нака-
зание. Съгрешили сме срещу други хора и
сме им навредили. Съгрешили сме срещу
себе си. И ако действително сме Божии
създания, то тогава грехът срещу другите
70

4. Но не водят ли всички религии към Бога?
хора и срещу самите нас също представля-
ва сериозен грях срещу Бога. Човешките
същества са така устроени, че когато съг-
решават срещу Бога и другите хора, съвест-
та им ги кара да се чувстват виновни, кое-
то ограбва техния душевен мир и ги прес-
ледва и потиска. За да намерят мир, за да
продължат с увереност към бъдещето, те
трябва да се освободят от това чувство за
вина. Затова всяка религия, която заслужа-
ва да се нарича така, трябва да се справи
с въпроса за вината. Но как? Не просто
безполезно, но и вредно е да се опитваме
да освободим съвестта на един човек от
вината, като му казваме, че миналият му
грях и вина нямат значение. Защото в край-
на сметка това би означавало, че хората,
срещу които е съгрешил, нямат значение,
вредата, която е нанесъл, няма значение, а
съвестта му е просто слабост на характера,
която може удобно и безнаказано да бъде
потисната. Никакъв рай не може да се гра-
ди на подобна теория, от която следва, че
в крайна сметка човешките същества нямат
значение - макар че за жалост такива опи-
ти са правени неведнъж.
Следователно, всички хора отчаяно се
нуждаят от решение на този проблем - ре-
шение, което да запази техните морални
стандарти и чувството им за справедливост
и в същото време да им донесе прошка и
да ги освободи от веригите на вината за
миналото.
71

Християнството - опиум или истина?
Тук, разбира се, големите религии се
различават и няма смисъл да се крие този
факт. Някои форми на будизма отричат, че
въобще има такова нещо като прошка. Хо-
рата просто трябва да преминат през неи-
збежната си карма за своите грешки и не-
достатъци, които всеки отделен човек нат-
рупва през сегашния си и миналите си жи-
воти, докато товарът от грешки се стопи и
човекът бъде освободен да навлезе в бле-
нуваната нирвана. Хората не могат да очак-
ват външна помощ. „Никой не може да
очисти друг."4 Действа само неумолимият
закон за причинно-следствената връзка и
всяко надвишаване на достойнствата от не-
достатъците трябва да бъде изстрадано в
една може би безкрайна поредица от пре-
раждания.
Някои ранни форми на хиндуизма са до-
пускали, че може да се получи прошка
чрез принасяне на церемониални дарове и
жертви на боговете. Юдаизмът също е имал
сложна система от жертвоприношения, въз
основа на която хората са можели да полу-
чат прошка от Бога. Но самият юдаизъм
внимателно посочва, че жертването на во-
лове и крави не може да се счита за адек-
ватно разрешение на проблема за човеш-
ката вина (Псалм 40:6). В крайна сметка,
какво знаят кравите за греха? Те не буду-
ват цяла нощ, измъчвани от угризения на
съвестта. Моралните разсъждения остават
72

4. Но не водят ли всички религии към Бога?
завинаги извън техните възможностти. Сла-
вата и бремето на моралното съзнание
принадлежи на човешките същества.
Следователно, в най-добрия случай жер-
твите на животни са били само символичен
начин да се признае, че за греха трябва да
бъде платено, за да може съвестта да се
успокои чрез прошка. Днес юдаизмът е из-
губил дори тази система от символи и няма
с какво да я замести. По това той прилича
на исляма, който учи хората да се оставят
на милостта на Всемогъщия, но не може да
посочи никаква жертва, която адекватно да
заплаща цената на греха.
Безспорната уникалност на Христос
В тази връзка християнството е уникал-
но, защото, макар да учи хората да бъдат
добри, това не е главното ударение на не-
говото послание. Сърцевината на християн-
ското послание е в това, че Бог, съдията,
срещу когото сме съгрешили всички, лично
се е наел със задачата да потвърди слава-
та на своя закон и справедливост, като е
дал своя Син в жертва, която да изкупи
греха на света. С това Христос е уникален.
От всички велики основатели и водачи на
религии той единствен застава до нас, като
твърди, че е въплътеният ни Творец, дошъл
да се справи с проблема за вината, поро-
дена от нашия грях, чрез своята жертва на
Голгота, за да можем ние да получим прош-
73

Християнството - опиум или истина?
ка и мир от Бога. X. Д. Луис казва: „... и са-
мият Буда, според известния текст, който
описва неговата болест, е отрекъл в края
на живота си каквито и да е твърдения, от-
правяни по негов адрес, че е инструмент за
спасение."5 Да питаме защо трябва да смя-
таме, че Христос е единственият път към
Бога, означава, че изобщо не схващаме
идеята. Никой друг не ни предлага да се
справи с този фундаментален проблем.
Христос е единственият състезател. Не е
ограниченост да приемем от Христос оно-
ва, което никой друг не ни предлага!
Освен това е много важно да ни е ясно
основното условие, при което се отправя
предложението на Христос, защото и в
това отношение християнството е уникално.
Тъй като не всички, изповядващи христи-
янството, разбират тази разлика, ще я под-
чертаем с помощта на известната метафо-
ра, представяща религията като път или пъ-
тека. В будизма това е „осмократната" пъ-
тека или „средният път". А от най-ранни
времена християнството е било известно
като „Пътят". В този модел на мислене
обикновено в началото има врата, през ко-
ято трябва да се влезе - някакъв ритуал
или преживяване, през което човек трябва
да премине, за да тръгне по пътя. Много
пъти накрая на пътя също има врата, която
води към рая или нирвана и пр. - въпреки
че дзен-будистите смятат, че просветление-
74

4. Но не водят ли всички религии към Бога?
то (сатори) е възможно в този живот. Об-
щата за всички идея е, че дали ще преми-
неш през последната врата (или ще постиг-
неш просветление по Пътя) зависи изцяло
от това как напредваш по пътя - основният
принцип е лични заслуги. Хората често си
го представят подобно на университетското
образование. Ако искаш да придобиеш уни-
верситетска диплома, трябва да издържиш
необходимия приемен изпит. Ако не преми-
неш през тази порта, не можеш изобщо да
започнеш да изучаваш специалността, за
която се надяваш да получиш диплома. Но
влизането през тази начална врата не е га-
ранция, че накрая на образованието си ще
получиш дипломата. Защото в края на об-
разованието има още една врата, и това е
крайният изпит. Дали ще преминеш през
нея, зависи изцяло от това колко добре си
се представил по време на цялото образо-
вание и как ще се представиш на послед-
ния изпит. Професорите ще се постараят
да ти помогнат, доколкото могат, но дори те
не могат да ти гарантират, че ще преминеш.
В крайна сметка всичко зависи от твоите
заслуги. Ти трябва да си заслужиш дипло-
мата и дали си направил достатъчно за
това, не може да се прецени, докато не
дойде последният изпит.
Според обичайното мислене и християн-
ството е религия от този вид. За да полу-
чиш спасение и да бъдеш приет от Бога,
75

Християнството - опиум или истина?
трябва най-напред да преминеш през вра-
тата в началото на пътя, а именно ритуала
на кръщението. Преминаването през тази
врата те поставя на пътя към спасението;
но това, разбира се, не означава, че си
вече спасен. Дали ще достигнеш до спасе-
ние и приемане от Бога, зависи от това
дали ще издържиш крайния изпит, а имен-
но последния съд. А дали ще издържиш
този последен изпит ще зависи от напредъ-
ка ти и заслугите, които си постигнал през
живота си. Разбира се, църквата и нейните
служители ще ти помагат с всичко, което
могат, но и те не могат да ти гарантират, че
ще преминеш последния съд. Така въпро-
сът дали в крайна сметка ще бъдеш приет
от Бога, остава отворен до последната пре-
ценка, просто защото се смята, че приема-
нето от Бога зависи от собствените дела,
напредък и заслуги.
Колкото и правдоподобно и логично да
изглежда това обаче, то е точно обратното
на онова, което Новият Завет казва за при-
емането от Бога. В това отношение христи-
янството е противоположно на всички оста-
нали религии. То казва съвсем категорич-
но, че спасението не е по дела и заслуги.
То е дар от Бога (Ефесяни 2:8-9). И следо-
вателно, като подарък, не може да зависи
от степента на напредък по пътя. Тогава
възниква въпросът в кой момент човек по-
лучава този подарък. В кой момент Бог ни
76

4. Но не водят ли всички религии към Бога?
дава уверението, че сме приети? В края на
пътя ли? Не! Още в самото начало на пътя,
както Господ Иисус обяснява на своите
съвременници: „Истина, истина ви казвам:
който слуша Моето слово и вярва в Този,
който Ме е пратил, има вечен живот и няма
да дойде на съд, а е преминал от смърт в
живот" (Йоан 5:24). Или, както казва Павел:
„И така, като сме оправдани чрез вяра,
имаме мир с Бога чрез нашия Господ
Иисус Христос, чрез когото ние посредст-
вом вяра сме придобили достъп до тази
благодат, в която стоим, и се хвалим с на-
деждата за Божията слава!" (Римляни 5:1-
2). Нещо повече, и в двете горни изказва-
ния виждаме, че въз основа на оправдани-
ето, което сме получили в началото на
пътя, Бог ни уверява, че ще преминем и
през вратата в края на пътя. Както казва
апостол Павел: „Много повече сега, като
сме оправдани чрез Неговата кръв, ще се
спасим от гняв чрез Него" (Римляни 5:9).
Твърде хубаво, за да е истина?
На пръв поглед това толкова противоре-
чи на всичко, което хората винаги са мис-
лели, че те са склонни да го отхвърлят и да
смятат, че не е възможно това да е правил-
ното разбиране на християнството. И въп-
реки това тази основна сигурност и съзна-
нието за приемане от Бога заемат централ-
но място в учението на Иисус.
77

Християнството - опиум или истина?
„Моите овце слушат гласа Ми и Аз ги
познавам, и те Ме следват. И Аз им да-
вам вечен живот; и те никога няма да за-
гинат и никой няма да ги грабне от ръка-
та Ми. Моят Отец, който Ми ги даде, е
по-голям от всичко; и никой не може да
ги грабне от ръката на Отца" (Йоан 10:27-
29).
Но ако все още ни е трудно да приемем,
че вярващият в Христос може да се нас-
лаждава в този живот на мира, който идва
от пълното приемане от Бога, нека напра-
вим сравнение с най-близките човешки
взаимоотношения - тези между двама съп-
рузи. За да създаде условия за щастлив
брак, дали би било разумно мъжът да отла-
га колкото може по-дълго след сватбата мо-
мента, когато ще увери жена си, че я при-
ема? Отговорът на въпроса е очевиден. Ако
една жена живее през целия си брачен жи-
вот в несигурност дали е направила доста-
тъчно, за да спечели приемането и обичта
на съпруга си, това би било един вид роб-
ство. При нормалните бракове съпругът от
самото начало уверява жена си, че я прие-
ма и й се посвещава за цял живот. Имен-
но сигурността на жената в любовта на
нейния съпруг и това, че той я приема от
самото начало, я карат да му се посвети,
както и той на нея.
Аналогията не е неуместна. Според хрис-
тиянството спасението не е схема за трупа-
78

4. Но не водят ли всички религии към Бога?
не на заслуги, които ще ни купят приемане-
то от Бога. Става въпрос за встъпване в ре-
ално, лично отношение с нашия Създател,
което Библията илюстрира точно с любовта
на мъжа към неговата жена (Ефесяни 5:22-
23). Това отношение не трябва да остава
неясно до края на живота. Всъщност, ако
то изобщо ще се формира, това трябва да
стане сега, в този живот. Но след като вед-
нъж е формирано, то ще трае вечно.
Действително, на много хора това им из-
глежда просто невероятно; защото, ако е
вярно, според тях то би било опасно. „Ако
можем още в този живот да бъдем сигурни,
че сме приети от Бога - казват те, - няма
ли това да ни подтикне да злоупотребим с
неговата любов и неговата благодат, като
живеем недостойно?"
Въпросът изглежда логичен, особено за
хора, които не са прежевели какво става,
когато човек откликне на поканата на Хрис-
тос и встъпи в лично взаимоотношение с
него. Но отговорът на този въпрос е НЕ, ре-
шително НЕ. Това е така поради естество-
то на вратата, през която трябва да се вле-
зе, за да се тръгне по пътя на християнст-
вото. Вратата не е ритуалът на кръщението
на едно бебе, което изобщо не осъзнава
какво става. Тя е истинското новораждане,
което се осъществява в един човек чрез
оживотворяващата сила на Светия Дух (Тит
3:3-7; Йоан 3:5-16). То не се постига чрез
79

Християнството - опиум или истина?
човешки усилия и дела; това е дар, който
се дава на всеки, който лично се покае и
лично приеме Христос за свой Господ и
Спасител (Йоан 1:12-13; Ефесяни 2:8-10). И
тъй като дарът е нов духовен живот с нови
сили, нови желания, нови цели и най-вече
нови взаимоотношения с Бога, той естест-
вено води към добри дела и към цялостен
нов начин на живот. Това не означава, че
вярващият е съвършен и безгрешен, но ко-
гато съгрешава, истинският вярващ ще се
покайва, ще изповядва греховете си и ще
приема обещаната от Бога прошка (1 Йоан.
1:9).
И така, това е славата на християнското
евангелие. Но то съдържа и един сериозен
извод. Ако няма свидетелства за променен
начин на живот, имаме всички основания
да се съмняваме дали това новораждане
изобщо се е случило, дали въпросният чо-
век въобще някога е минал през вратата.
Писанието казва: „Защото, както тялото
без духа е мъртво, така и вярата без дела
е мъртва" (Яков 2:26). Едно бебе не става
живо, понеже плаче; но ако изобщо не из-
плаче, вероятно е мъртвородено.
Претенцията на Христос за истинност
не е тиранична
Още едно последно възражение възник-
ва във връзка с претенцията на Христос, че
той е уникалният Спасител. Например той
80

4. Но не водят ли всички религии към Бога?
казва: „Аз съм пътят и истината, и животът;
никой не идва при Отца, освен чрез Мен"
(Йоан 14:6). По същия начин са проклами-
рали неговата уникалност и апостолите му:
„Чрез никой друг няма спасение, защото
няма под небето друго име, дадено между
хората, чрез което трябва да се спасим"
(Деяния 4:12). В днешния плуралистичен
свят много хора изпитват неудобство, кога-
то чуват такива твърдения. Те споделят
страха, изразен от Карл Попър в известна-
та му книга „Отвореното общество", че вя-
рата, че един притежава Истината, винаги
е в същността си тоталитарна. Попър отбе-
лязва, че има само една малка крачка от
увереността, която казва „Сигурен съм ..."
до тиранията, която казва „... и затова тряб-
ва да ми се подчинявате." От там той сти-
га до възгледа, че всички претенции за аб-
солютна истина трябва да бъдат отхвърле-
ни, за да се предпази обществото. Тъй като
историята дава твърде много примери, че
този страх е основателен, е жизнено важ-
но да разберем, че Христос, който е имал
такива претенции, е отхвърлял насилието и
тиранията. Всъщност част от славата на
християнското послание е, че Христос ни-
кога не е налагал своята воля в живота на
хората чрез демонстрации на сила - а сила
не му е липсвала. Той е искал хората да се
доверят на Бога и да го обичат, а доверие-
то и любовта не могат да се постигнат по
81

Християнството - опиум или истина?
принуда - те могат само да бъдат спечеле-
ни. И Христос е показвал не толкова своя-
та сила, колкото своята любов и грижа към
хората, както описват в големи подробнос-
ти евангелията. И когато някои хора въпре-
ки това са го отхвърляли и са го молели да
ги остави, той не ги е принуждавал да му
се покоряват, а напротив, приемал е тяхна-
та присъда и с тъга си е тръгвал (Матей
8:34-9:1). Когато учениците му взимат мечо-
ве, за да го защитят, той незабавно ги спи-
ра с известните думи: „Върни меча си на
мястото му, защото всички, които са хвана-
ли меч-, от меч ще загина?' (Матей 26:52).
На римския управител Пилат, пред когото
бива изправен с обвинението, че е потен-
циален водач на бунт, той казва: „Моето
царство не е от този свят; ако беше царс-
твото Ми от този свят, служителите Ми
щяха да се борят да не бъда предаден..."
(Йоан 18:36). В отговор на това заявление,
с пълната власт на Рим зад гърба си, Пи-
лат обявява: „Аз не намирам никаква вина
в Него" (Йоан 18:38). Контекстът е твърде-
нието на Христос пред Пилат, че той е Цар,
дошъл на света да свидетелства за истина-
та, и претенцията: „който е от истината,
слуша Моя глас" (Йоан 18:37). Присъдата на
Пилат показва, че той не вижда в твърде-
нията на Христос политическа заплаха.
Нещо повече, Христос дори се моли за
войниците, които са изпратени да го разпъ-
82

4. Но не водят ли всички религии към Бога?
нат. Следователно той не може да бъде от-
говорен за онези, които са се наричали не-
гови последователи, но в пряко неподчине-
ние на изричната му заповед са използва-
ли насилие срещу други хора. Такова пове-
дение не е християнско, независимо с как-
во се аргументира. Христовите твърдения,
ако бъдат приети искрено, карат хората да
се покоряват на неговото учение и да оби-
чат дори враговете си. Христос не може да
бъде критикуван за поведението на онези,
които през всички векове, а и днес, са от-
хвърляли неговото учение и са превръщали
християнството в тирания.
Бележки
1	R. С. Saehner, The Concise Encyclopedia of Living
Faiths, London: Hutchinson, 1977, p. 265.
2	Пак там, с. 275.
3	Пак там, с. 409.
4	Пак там, с. 265.
5	Lewis   and   Slater,    World   Religions,   London:
Baltimore Penguin Book, 1966.
83

5
Но ако има Бог,
ЗАЩО ТОЛКОВА МНОГО
ХОРА СТРАДАТ?
Даването на задоволителен отговор на
този въпрос не може да е проста задача.
Когато хората нямат някакви тежки страда-
ния и могат да гледат обективно и безприс-
трастно на проблема, те търсят рационални
обяснения, които да задоволят интелекта
им. Но когато са страдали или все още
страдат от душевна или физическа мъка,
или ги измъчва чувството за някаква кре-
щяща несправедливост, обикновените ра-
ционални обяснения не са достатъчни. Те
търсят отговори, които да задоволят не
само техния ум, но и сърцето им; отговори,
които да облекчат мъката им, да укрепят
вярата им, да им дадат надежда, сила и ку-
раж да устоят.
Нека да илюстрираме това. Да предполо-
жим, че вие сте родители на дванадесетго-
85

Християнството - опиум или истина?
дишно момиче, което има дефект на гръб-
начния стълб. Лекарите казват, че дъщеря
ви се нуждае от серия сложни операции за
костна трансплантация, за да се изградят и
укрепят прешлените. Ако не се започне
веднага, когато стане по-голяма, ще бъде
късно, а след това тя постепенно ще раз-
вие много лошо и болезнено изкривяване
на гръбначния стълб. Въпросът е да бъде ли
подложена на тези операции. Момичето не
може да бъде оставено да вземе решение-
то само - то е прекалено малко, за да раз-
бере и обмисли всички последствия. Вие,
родителите, ще трябва да решите. Какво ще
й кажете?
Несъмнено като начало ще й обясните с
разбираеми за нея думи физиологичните
причини, поради които операциите са нео-
бходими, и че няма друг начин тя да се оп-
рави. Честно ще й кажете, че ще я боли, но
и ще я уверите, че хирурзите са много мили
и способни, и че в крайна сметка резулта-
тът ще бъде много добър и тя ще е довол-
на, че е преминала през операциите. С дру-
ги думи, за вас ще е много важно да я под-
готвите интелектуално за изпитанието.
Проблемът обаче е, че в момента тя не
изпитва сериозна болка. Но ако лечението
се започне, всеки път, когато се събужда
след поредната операция, на която вие сте
я подложили, и месеци след това, тя ще из-
питва мъчителни болки. Как ще й отговаря-
86

5. Защо хората страдат?
те, когато хлипа: „Защо допуснахте да ми
причинят това?" Само интелектуални обяс-
нения едва ли ще бъдат достатъчни. Сега
ще трябва да я уверявате в своята любов
към нея, да я накарате да почувства, че сте
заедно с нея в страданието й, и да поддър-
жате надеждата й, че накрая всичко ще
бъде добре. И в същото време ще правите
всичко възможно да укрепвате вярата й
във вас, във вашата любов, във вашата
мъдрост, и в лекарите; защото, ако изгуби
тази вяра, нейната битка с болката ще ста-
не безкрайно по-трудна и може дори да
бъде изгубена.
Така е и с нас, възрастните, когато се
изправяме пред страданието, от една стра-
на като интелектуален проблем, а от друга
страна като лично преживяване. Нужен е
не само един отговор. Но нека започнем с
интелектуалния проблем.
Интелектуалният проблем
Всъщност това е двояк проблем, защото
страданието произхожда от два логично от-
делни източника (макар че на практика те
понякога са неотделимо преплетени). Еди-
ният източник е злото, за което човекът
сам е пряко отговорен: икономическата,
политическата и гражданската несправед-
ливост, експлоатацията, агресията, мъчени-
ята, убийствата, изнасилванията, малтрети-
рането на деца, изневярата, предателство-
87

Християнството - опиум или истина?
то, робството, геноцида, войните и други та-
кива неща. Към тях се прибавят и всички
онези злини, които, макар и по-дребни по
мащаб, причиняват може би най-широко
разпространеното нещастие в нашия свят -
болезнените, нараняващи, увреждащи
неща, които всички ние си причиняваме
един на друг. По споразумение ние нарича-
ме това „проблема за злото".
Другият източник на страдание са при-
родните бедствия: земетресения, вулкани,
приливни вълни, наводнения, свличания на
земни маси, лавини, ултравиолетови лъчи,
суша, болести по растенията, глад, напасти
(напр. скакалци или маларийни комари), за
които човекът не е непосредствено отгово-
рен (макар че може да допринася непряко
за някои от тях, като безотговорно руши
природата). Има други неща като вродени
малформации и разрушаващи личността бо-
лести, за които човекът също не е непос-
редствено отговорен (макар че и за някои
от тях може да допринася както пряко, така
и косвено). По споразумение ние наричаме
това „проблема за болката".
Независимо дали идва от единия или от
другия източник страданието е силно пре-
дизвикателство към вярата в Бога. Пробле-
мът за болката казва: „Как можем да вяр-
ваме, че един свят, в който има толкова
много стихийни бедствия, е сътворен от
един безкрайно любящ, всемогъщ и премъ-
дър личностен Бог?"  Проблемът за злото
88

5. Защо хората страдат?
добавя: „Как можем да примирим същест-
вуването на такова огромно зло и факта, че
се допуска то да продължава, със същест-
вуването на един всемогъщ, съвършено
свят Бог, който би трябвало да се грижи за
правдата?" И така, интелектуалният проб-
лем несъмнено е сериозен. Би било глупа-
во да го отричаме или дори да го подценя-
ваме.
Едно разрешение, което само
влошава нещата
Всъщност обаче има един прост начин
да елиминираме моментално този интелек-
туален проблем - да прегърнем атеизма!
Да отречем, че има Бог. Тогава няма ника-
къв проблем да се обясни съществуването
на злото и болката. Защото, ако няма инте-
лигентен Създател, трябва да предполо-
жим, че нашият свят и самите ние сме се
появили от несъзнателни, безлични сили,
които неволно са произвели и развили без-
мозъчна материя. После, след милиони го-
дини случайни изменения, от тази безмо-
зъчна материя са възникнали интелигентни
умове, които могат да протестират срещу
страданието. Но това е станало случайно.
Материята не е имала намерение да го пра-
ви; и след като го е направила, не е разб-
рала какво е направила. Просто е продъл-
жила своя ненаправляван, непланиран,
безцелен път, без да се грижи дали резул-
89

Християнството - опиум или истина?
татът е добър, или лош, интелектуално при-
емлив, или не. При такова предположение
не би било трудно да обясним съществува-
нето на злото и болката. Какво друго бих-
ме могли да очакваме от един безмозъчен
процес освен колосално количество болка
навсякъде? (Разбира се, при това предпо-
ложение, ще имаме непреодолими труднос-
ти да обясним финото и сложно устройство
и невероятната красота, които наблюдава-
ме навсякъде в природата.)
Атеизмът безспорно се освобождава от
интелектуалния проблем за страданието.
Но той не освобождава от болката, нито
пък ни помага да я понасяме. Всъщност той
може да направи болката още по-непоноси-
ма. Защото, ако има личностен Бог и той
ни е сътворил, тогава имаме солидна осно-
ва да вярваме, че страданието не е само
разрушително и в крайна сметка безсмис-
лено, а може да бъде използвано от Бога
за нашето вечно добро. И основанието за
този извод е достатъчно просто. Нормални-
те човешки родители носят морална отго-
ворност за децата, които са родили, обичат
ги и желаят най-доброто за тях. Нещо пове-
че, родителите откриват, че тази загриже-
ност за техните деца им е вродена, зало-
жена е в самата им природа. Твърде неве-
роятно би било Богът, който ги е създал и
е заложил тази загриженост в сърцата им,
да е безразличен към своите творения и да
90

5. Защо хората страдат?
не поема никаква морална отговорност за
това, че ги е създал (Лука 11:13). Следова-
телно, това е здрава основа за надежда; и
когато хората преживяват болезнено стра-
дание или несправедливост, една такава
надежда често е единственото, което може
да ги утеши, да ги подкрепи и да им помог-
не да издържат. Именно в такъв контекст
Библията казва:
„И не само то (творението), но и ние, ко-
ито имаме първите плодове на Духа, са-
мите ние стенем в себе си и жадно очак-
ваме осиновението, тоест изкупването
на нашето тяло. Защото с тази надежда
ние се спасихме; но надеждата, която се
вижда, не е вече надежда; защото кой се
надява за това, което вижда? Но ако се
надяваме за онова, което не виждаме,
тогава с търпение го чакаме" (Римляни
8:23-25).
Атеизмът обаче отнема напълно всяка та-
кава надежда. Той оставя хората в тяхната
болка, страдание и мъка без емоционална
или духовна утеха, а интелектът им трябва
да приеме тираничната ирационалност на
безсмисленото, безнадеждно страдание,
сполетяло ги заради безмозъчните и без-
сърдечни сили, които за нещастие са по-
силни от тях.
Вземете например една млада майка на
тридесет и три години, чийто съпруг току-
91

Християнството - опиум или истина?
що е бил застрелян от мафията, а самата
тя е с диагноза злокачествен тумор. Какво
може да й каже атеистът? Нейното чувство
за справедливост е погазено от убийството
на съпруга й. Но атеистът, ако е честен, ще
трябва да каже, че нейното чувство за
справедливост не е гаранция, че обективна
справедливост изобщо съществува в света
или във вселената. Нейният съпруг не е по-
лучил справедливост в този живот, няма да
получи и в идния, защото такъв живот
няма, както и няма Бог, който да се погри-
жи в крайна сметка да възтържествува
правдата. За нейния съпруг надеждата за
справедливост се е оказала празен блян. А
колкото за нея самата, атеистът ще трябва
да каже, че нейното съществуване така или
иначе никога не е имало смисъл, нито пък
отвъд нейния кратък живот има някаква
цел, към която би могла да се стреми. Ней-
ното страдание и болка нямат абсолютно
никава стойност. Следователно, няма на-
дежда. Атеистите са, както казва Библията,
„без ... надежда и без Бог на света" (Ефе-
сяни 2:12).
Решението, което атеизмът дава на проб-
лема за злото и болката, всъщност само
увеличава болката. Емоционално, морално
и интелектуално той е просто разрушите-
лен.
Има и други опити да се реши пробле-
мът, които не са атеистични, но също са да-
92

5. Защо хората страдат?
леч от представата за Бога, която открива-
ме в Библията. Най-разпространеният от
тях е е идеята, че Бог е наистина съвърше-
но добър, но не е всемогъщ. Това „реше-
ние" обаче изобщо не е истинско, защото
то отново в някаква степен решава инте-
лектуалния проблем, но също като атеизма,
не може да ни предложи някой, способен
да ни помогне да се справим със страдани-
ето.
Това ни води до един ключов въпрос:
имаме ли някакво основание да мислим, че
страданието, какъвто и да е източникът му,
е несъвместимо със съществуването на
един съвършено любящ, всемогъщ и премъ-
дър Творец, който, въпреки страданието,
което допуска, е верен към нас, неговите
творения, предвидил е славна съдба за
нас, ако сме готови да я приемем, и може
да използва болката, за да ни подготви по-
добре за тази съдба?
Отговор на проблема за злото
Нека започнем с проблема за злото, тъй
като злото, причинено от човек на човека,
е отговорно за много повече страдания, от-
колкото природните бедствия. Вземете за
пример само XX век. Милионите, загинали
от природни катастрофи, са нищо в сравне-
ние с милиардите, убити в две световни и
безброй други войни; убити от десни и леви
диктатори, от Хитлер и Сталин, Пол Пот и
93

Християнството - опиум или истина?
правителството на Индонезия; жертви на
религиозни и политически гонения, на ма-
фията и терористичните организации, на
„цивилизованото" изтребление в Хирошима
и Нагазаки и на нечовешките зверства в
Югославия и Руанда; жертви на демокра-
тичните държави, които развиват икономи-
ката си, като произвеждат оръжия и ги про-
дават на тиранични правителства, неуважа-
ващи човешките права; на индустриалци,
които стават милионери от производството
на противопехотни мини, които след това
се продават в Афганистан и Ангола, където
откъсват краката на невинни граждани,
включително деца; на експлоатацията на
Третия свят от Първия свят и на корупция-
та в страните от Третия свят, която трупа
милиони долари международна помощ в
ръцете на техните диктатори, докато собст-
вените им народи тънат в мизерия и мръ-
сотия. Сравнено с всички тези съзнателни
злини, едно природно бедствие, като нап-
ример вулкан, изглежда съвсем невинно.
Естествената реакция на много хора на
този непресекващ поток от зло е: "Не се ли
предполага, че Бог трябва да е загрижен за
справедливостта? И не се ли предполага,
че той е всемогъщ? Тогава, ако има Бог,
защо той не сложи край на цялото това
зло?"
Е, Библията казва, че един ден той с аб-
солютна сигурност ще му сложи край. „За-
щото е назначил ден, когато ще съди света
94

5. Защо хората страдат?
справедливо чрез Човека, когото е опреде-
лил; за което е дал уверение на всички,
като Го е възкресил от мъртвите" (Деяния
17:31).
„Но какво ни ползва нас - казват много
хора - обещанието, че някой ден в далеч-
ното бъдеще, в края на света, Бог ще сло-
жи край на всяко зло? Защо, ако Бог дейс-
твително съществува, не го направи сега,
като се намеси и унищожи или по някакъв
начин обезвреди всички зли хора? Нали е
всемогъщ? Той може да го направи. Защо
не го прави?"
Да, Бог несъмнено може да го направи и
в някои изключителни случаи го прави. В
Библията е записано, че на един етап от
историята Бог е изличил целия човешки
род (с изключение на осем души) чрез ги-
гантски потоп (Битие 6-8), и че накрая отно-
во ще го направи, но този път не чрез
вода, а чрез нещо, което по описанието
(2 Петр. 3) прилича на ядрена реакция.1 По
същия начин, когато изключителният разв-
рат на Содом и Гомора с всички следващи
от това болести е станал нетърпим, Бог е
използвал природните сили, за да изпепе-
ли тези два града, и така да „дезинфекти-
ра" целия район (Битие 19).
Проблемът с безразборния съд
Но има един проблем, който самата Биб-
лията изрично споменава във връзка със
95

Християнството - опиум или истина?
Содом и Гомора. Когато крещящ грях и зло
заразят цялото общество, как може един
праведен Бог да унищожи сравнително не-
винните заедно с крайно виновните? В
един малък град като Содом е било срав-
нително лесно да се организира бягството
на няколкото относително невинни хора, за
да избегнат общото разрушение. Но поня-
кога злото заразява цели народи, страни,
империи, и тогава милиони хора участват в
различна степен в жестоката и арогантна
политика на своите управници. Учителите
например са принудени да отравят умовете
на своите ученици с фанатичен фашизъм и
геноцидна омраза срещу малцинствата
(както в Хитлерова Германия) или с отхвър-
лящ Бога атеизъм (както при марксистките
режими). Мъжете са принудени от лъжлив
патриотизъм да участват в жестоки идеоло-
гически войни за разширяване на империи.
Университетските професори са принудени
да пренаписват отново историята (а поня-
кога дори природните науки) в съответст-
вие с правителствената политика, без зна-
чение каква е истината според тях. В такъв
случай, как би могъл един праведен Бог да
унищожи цели народи, без при това да уни-
щожи маси от сравнително невинни (макар
все пак грешни) хора заедно с виновните?
„Точно там е работата - ще каже някой.
- Ако Бог е премъдър, както и всесилен,
той  би  могъл  да  осъществи  избирателен
96

5. Защо хората страдат?
съд над всеки поотделно, като елиминира
лошите и остави добрите. Защо тогава не
го прави?"
Е, да речем, че го направи. Да предполо-
жим, че Бог се намеси днес и унищожи
всички лоши и грешни хора навсякъде по
света, без изключение. Къде точно би
трябвало да спре? И колко хора ще оста-
нат? Къде трябва да се тегли чертата меж-
ду лошите и добрите? И кои са всъщност
лошите и кои - добрите? „Махнете капита-
листите - казват комунистите, - и ще оста-
не един добър свят с добри хора." Капита-
листите, разбира се, казват обратното. А на
съвсем лично ниво, какво ще трябва да
каже Бог на самите нас?
Има и други съображения. Да си предс-
тавим, че двама души са егоисти, жестоки,
избухливи и насилници, отдадени на лъжи и
измами. Единият е обикновен гражданин и
няма много власт, но лошото му поведение
съсипва живота на неговата съпруга, раз-
бива брака им и нанася на децата му сери-
озни, дори непоправими психологически
увреждания. Другият е диктаторът на своя-
та страна. Той има огромна власт и затова
лошото му поведение води до страданията
и смъртта на хиляди хора. Какво щеше да
направи първият човек, ако имаше същата
власт като втория? И кой в крайна сметка
е по-лошият от двамата?
Според Библията, Божията присъда над
нас като отделни личности е, че всички сме
97

Християнството - опиум или истина?
съгрешили - аз, вие и всеки един. Съдени
според Божиите абсолютни стандарти, ние
всички сме лоши - не всички в еднаква
степен, но всички в някаква степен. Никой
не е невинен (Римляни 3:10-20, 23).
Но Бог е не само справедлив, той е и
състрадателен и милостив. Жителите на
древния град Ниневия и особено неговите
управници са били прословути със своята
жестокост. За да укрепят властта си, те са
депортирали огромни маси хора от завла-
дените от тях територии. Затова Бог ги зап-
лашва с унищожение, но той е готов да за-
бави изпълнението на присъдата, за да им
даде възможност да се покаят. И той смъм-
ря израилевя пророк Йона за това, че нас-
тоява за незабавното им унищожение
(Йона 1:1-2; 3:1-4:11).
По подобен начин Новият Завет обясня-
ва защо Бог е готов да ни чака дълго вре-
ме, преди да сложи край на света и да
спре завинаги злото: „Господ не забавя
това, което е обещал, както някои смятат
това за забавяне, а дълго ни търпи; понеже
не иска да погинат някои, а всички да дой-
дат на покаяние. Но Господният Ден (Денят
на съда) ще дойде   ..." (2 Петр. 3:8-10).
„Но защо Бог вини всички ни, че сме
лоши и грешни - ще каже някой, - след
като той ни е създал? Тогава защо не ни е
направил такива, че да не можем да гре-
шим и да вършим зло?"
98

5. Защо хората страдат?
Славата и неизбежната цена да си човек
Е, Бог можеше да го направи. Но това
щеше да ни отнеме всякаква свободна воля
и действителен свободен избор. Тогава ня-
маше да бъдем морално отговорни същест-
ва, а нещо като хуманоидни компютъризи-
рани роботи. А едва ли някой човек наис-
тина би предпочел да бъде робот.
За да бъдеш истинско морално отговор-
но същество, трябва да разбираш разлика-
та между добро и зло и да можеш свобод-
но да избираш дали да вършиш доброто,
или злото. Един компютър може да прите-
жава огромни „знания", складирани в себе
си, но няма разбиране за онова, което
„знае", нито каквато и да е способност за
нравствен избор. Той може да върши само
онова, което е програмиран да върши. Ако
направи грешен избор или блокира, не
може да бъде обвиняван за това. Той не
носи отговорност. Не чувства никаква вина.
Човешките същества, както всички забеляз-
ваме, не са по този начин програмирани от
своя Създател. Те имат способността да из-
бират и обикновено се гордеят с това. Ко-
гато един човек например е избрал да се
изправи пред опасността, вместо да избяга
страхливо, той би искал да го смятат за от-
говорен за този избор и да го похвалят. По-
вечето хора биха сметнали за обида да ги
третират като бебета или като невменяеми,
или като машини, които не са отговорни за
99

Християнството - опиум или истина?
действията си. Само когато сме направили
нещо много лошо, се изкушаваме да отх-
върлим отговорността и да кажем: „Нямах
друг избор."
И така, Бог спокойно можеше да ни нап-
рави като роботи, но тогава щяхме да бъ-
дем неспособни не само на зло, но и на ис-
тинска, зряла любов, даром давана и прие-
мана. Ако седите в една стая и влезе един
робот, прегърне ви и каже: „Обичам те",
вие или ще се разсмеете от абсурда, или
ще се отдръпнете с отвращение, или и две-
те. Един робот изобщо няма представа как-
во е любов, а дори да имаше, нямаше да е
свободен да решава дали да ви обича, или
да не ви обича - той щеше да прави оно-
ва, за което е програмиран от някой друг.
Той няма независима самоличност.
Именно в това се състои славата да бъ-
деш човек. Бог е създал човека като морал-
но отговорно същество, способно да разби-
ра красотата на светостта на своя Творец
и нравственото величие на неговия харак-
тер. Бог го е надарил със свободна воля и
със способността да обича, така че да
може свободно да избере да обича, да се
доверява, да се покланя и да се подчинява
на своя Творец и да се наслаждава на ис-
тинско приятелство и общение с него, как-
то тук на земята, така и един ден в Божие-
то небе (Йоан 4:22-24).
100

5. Защо хората страдат?
Но, разбира се, изборът, който Бог е
предоставил на човека, не е бил и не е мо-
гъл да бъде избор между две еднакво доб-
ри алтернативи. Бог е абсолютното добро и
извън него не може да има трайно добро.
Да кажеш „не" на Бога, източника на живо-
та, по дефиниция означава да кажеш „да"
на трагедията и в крайна сметка на смърт-
та. Няма и не може да има два рая - един
при Твореца и един без него. Затова още
от самото начало Бог е предупредил чове-
ка за фаталните последствия, които неиз-
бежно щели да дойдат, ако човекът избе-
ре да не вярва на Бога, да не му се подчи-
нява и да не върви в неговия път. Библия-
та казва обаче, че първият човек, Адам, е
направил точно това - той е избрал да не
се подчини на Бога, да тръгне по свой соб-
ствен път, да поеме в по-добрата - както е
смятал - посока (Битие 2, 3; Римляни 5:12).
И всички ние, в по-голяма или в по-малка
степен, сме направили същото (Исая 53:6;
Римляни 3:23), а лошите последствия от
това виждаме навсякъде около себе си и
вътре в себе си. И така, според Библията
злото е зло, защото е бунт срещу Бога. Но
чия е вината?
И отново някой ще възрази: „Бог не е ли
всезнаещ и способен да предвиди всички
възможности?"
Да, разбира се.
„Тогава защо не е предвидил, че ако
даде на човека свободна воля, той ще зло-
101

Християнството - опиум или истина?
употреби с нея, ще избере злото и ще нав-
лече трагедия на себе си и на целия свят?"
Да, Бог е предвидил това.
„Тогава как е могъл Бог въпреки това да
даде свободна воля на човека?"
Божията спасителна мрежа
Отговорът на този въпрос е, че още пре-
ди да сътвори човечеството, Бог е бил ре-
шил да осигури спасителна мрежа, достъп-
на за всички хора, така че въпреки своя
бунт, своеволие, грях и злина никой да не
трябва да погине навеки. Всъщност Бог
дори е щял да използва човешкия грях, за
да покаже не само на думи, но и на дело,
че със своето сърце на Творец той обича
всички свои създания, макар те да са още
грешници. Той казва това по следния начин
в Библията:
„Защото едва ли някой ще умре даже за
праведен човек; макар че може би някой
би дръзнал да умре за добрия. Но Бог
доказа Своята любов към нас в това, че
когато бяхме още грешници, Христос
умря за нас" (Римляни 5:7-8).
За човека е щял да бъде създаден път да
може, щом открие разрушителните резулта-
ти от греха, да се покае, да се върне при
Бога и да получи прошка и помирение, да
възстанови общението си с него. Сам Бог,
в лицето на своя Син Иисус Христос, е щял
102

5. Защо хората страдат?
да плати наказанието за човешкия грях
вместо човека. Цената на всички обезщете-
ния за вредата, нанесена от човешкия грях,
която е извън човешките възможности, е
щяла да бъде понесена от Бога. И нещо по-
вече, щяла е да бъде дадена и гаранция, че
когато дойде денят на Последния съд и Бог
се надигне да накаже непокаялите се и за-
винаги да сложи край на злото, тогава
тези, които са се покаяли и са положили
вярата си в Бога и Неговия Син Иисус
Христос, няма да бъдат осъдени, а ще се
радват на вечен живот с Бога (Йоан 5:24).
И още нещо, веднъж примирен с Бога, чо-
век е щял да бъде въведен още тук, на зе-
мята, във величествената цел, с която Бог
първоначално е сътворил вселената.
За тази цел ще кажем нещо повече след
малко; но за момента нека да направим па-
уза и да се концентрираме върху основния
елемент на Божията спасителна дейност -
страданията, болките и смъртта на Христос,
които той е понесъл на кръста. Защото, ако
той наистина е Бог, както твърди Новият
Завет, тогава Бог не е останал далеч от чо-
вешкото страдание, а сам е станал част от
него. И точно този факт на близостта на
Бога може да проникне през сълзите и мъ-
ката и да донесе на страдащия човек ис-
тинска надежда - не за някакво опростено
решение за неговата болка, а за възмож-
ността, въпреки болката, да има доверие,
че Христос, Божият Син, разбира неговото
103

Християнството - опиум или истина?
страдание и е достоен за доверие и за в
бъдеще.
Преди да оставим темата за страдание-
то и смъртта на Христос, трябва да сме си-
гурни, че разбираме условията, свързани с
Божието предложение за помирение чрез
тази смърт. Целият пакет на спасението е
дар; той не може да бъде спечелен или
заслужен по никакъв начин. Но условията
да бъде приет са:
Първо, покаяние пред Бога (Деяния
20:21). „Нека остави безбожният пътя си
и човекът на греха - помислите си; нека
се обърне към Господа и Той ще се сми-
ли над него; и към нашия Бог, защото
Той ще прощава щедро" (Исая 55:7).
Второ, вяра в Господ Иисус Христос (Де-
яния 20:21). „Истина, истина ви казвам:
който слуша Моето слово и вярва в Този,
който Ме е пратил, има вечен живот и
няма да дойде на съд, а е преминал от
смърт в живот" (Йоан 5:24).
Но с това се връщаме на въпроса за
свободния избор на човека. Бог няма да
насили никого да повярва. Той няма да от-
неме свободната воля на човека дори и за
да го спаси. Защото, ако го направи, край-
ният резултат няма да бъде спасено и прос-
лавено човешко същество, а робот.
От друга страна, Бог с цялото си сърце
умолява всички хора да се помирят с Него.
104

5. Защо хората страдат?
От Негова страна няма нежелание да спа-
сява (1 Тимотей 2:3-6).
„Бог беше в Христос и примири света
със Себе Си, като не счете на хората
прегрешенията им и вложи в нас слово-
то на примирението. И така, от страна на
Христос ние сме посланици, като че Бог
чрез нас умолява; молим ви от страна на
Христос: примирете с Бога, който за нас
направи грешен Онзи, който не знаеше
грях, за да станем ние чрез Него правед-
ни пред Бога" (2 Коринтяни 5:19-21).
Ако въпреки това човекът използва сво-
бодната си воля не само за да се отвърне
първоначално от Бога, но и на всичко отго-
ре да отхвърли неговата прошка и изкупи-
телна любов, как можем да обвиняваме
Бога за крайното нещастие?
Но нека сега се обърнем към другия из-
точник на страдание, а именно природните
бедствия и онова, което най-общо нарекох-
ме „проблем болка".
Бележки
1 Скептиците често се присмиват на такива биб-
лейски твърдения; и въпреки това самите те сочат
свидетелства за това, че на един етап от историята
почти целият живот на тази планета е бил изчезнал.
105

6
Проблемът болка
Няма смисъл тук отново да изброяваме
множеството стихийни бедствия, на които
нашата планета е подложена от време на
време. Не можем и да си затваряме очите
пред разрушителния ефект, който те имат
върху живота и имуществото на човека.
Спомняме си хаоса, причинен през послед-
ните години от земетресенията в Япония и
Турция или наводненията в Бангладеш и Ев-
ропа, както и глада в Етиопия.
Не бива обаче да пренебрегваме факта,
че колкото повече неща открива науката за
нашата планета, толкова по-удивителна се
оказва тя.
Нашата удивителна планета
На първо място тя поддържа живот! И не
просто живот, а интелигентен живот - умо-
ве, които могат да се огледат във вселена-
та и да започнат да разбират как действа
107

Християнството - опиум или истина?
тя; умове, които се питат как е започнало
всичко и каква е крайната цел на човешко-
то съществуване. Защо изобщо съществува
всичко? Колко ще трае? Кога ще свърши?
И защо всъщност страда от така наречени-
те природни бедствия?
Изтъкнатият математик и физик профе-
сор Пол Дейвис изглежда не вярва в Бога,
такъв, както е описан в Библията. Но само-
то съществуване на интелигентни умове на
нашата планета го кара да напише следно-
то:
„Не мога да повярвам, че нашето съ-
ществуване в тази вселена е просто ня-
какъв каприз на съдбата, историческа
случайност, дребна грешка във велика-
та космическа драма. Ние сме твърде
силно замесени във всичко. Физически-
ят вид Homo може да не е нищо особе-
но, но съществуването на разум в няка-
къв организъм на някаква планета във
вселената несъмнено е факт с фунда-
ментално значение. Чрез съзнателни съ-
щества вселената е генерирала само-
съзнание. Това не може да бъде нищо-
жен детайл, нито незначителен страни-
чен продукт на несъзнателни, безцелни
сили. Било е предвидено нас да ни
има."1
Планетите, които са способни да поддър-
жат  напреднали  форми  на  живот,  не  са
108

6. Проблемът болка
нещо обичайно във вселената. Покойният
професор Карл Сейгьн твърдо вярваше във
възможността да има интелигентни същест-
ва и на други планети. Но дори неговата те-
оретична оценка беше, че само 0.001% от
всички звезди биха могли да имат планета,
способна да поддържа напреднал живот (а
днес се оказва, че дори тази преценка е
била твърде преувеличена). След като пре-
кара целия си живот в изследвания и по-
харчи милиони долари в опити да открие
свидетелства за съществуването на такива
интелигентни същества, той не откри нито
едно.2
От другите планети на нашата собствена
слънчева система никоя не е в състояние
на поддържа напреднала форма на живот.
И когато човек се замисли за дългия (и
постоянно нарастващ) списък от условия,
за които днес знаем, че трябва да са из-
пълнени, за да може нашата планета да
поддържа живота, откриваме огромно коли-
чество свидетелства, че земята е била вни-
мателно планирана и проектирана с тази
цел.3 От това също изглежда, ако използва-
ме фразата на Пол Дейвис, че „е било
предвидено нас да ни има".
Освен това имаме фантастичната слож-
ност на биохимичния механизъм във всяка
клетка на човешкото тяло. В книгата си
„Идеята за Творец" астрономът от Кеймб-
ридж  Фред  Хойл   и   математикът  Чандра
109

Християнството - опиум или истина?
Уикрамисинг, пишейки за основните ензи-
ми, необходими за живота, отбелязват:
„Едно просто изчисление показва, че
шансът да се получат необходимите
общо 2000 ензима чрез случайно свърз-
ване на аминокиселини е изключително
минимален. Вероятността това да стане
е 1 към р, като р в най-добрия случай е
едно огромно, суперастрономическо
число, равно на 1040000 (1, последвано от
40 000 нули) ... Ако в тези изчисления се
вземат предвид и всички необходими за
живота условия, ситуацията ... става
двойно по-лоша. Вероятността едно към
■j О4оооо е достатъчно потресаваща, но
дори тя трябва да бъде до голяма сте-
пен занижена. Такова число надвишава
с много, много порядъци общия брой на
всички елементарни частици в цялата
наблюдаема вселена. Толкова малка е
вероятността животът да възникне по
чисто случаен начин ..."
Отново виждаме, че много силни свиде-
телства говорят за това, че нашето същес-
твуване като човешки същества на планета-
та земя не е резултат от действието на не-
съзнателни сили. И фактът, че от време на
време се случват природни бедствия, не
може да изличи тези многобройни свиде-
телства (и много други освен тях) за това,
че нашата планета и самите ние сме целе-
но

6. Проблемът болка
насочено   конструирани.   А  това   повдига
очевидния въпрос кой е конструкторът.
Библията, разбира се, казва, че това е
Бог; но това веднага ни връща обратно към
проблема за болката: как можем да вярва-
ме, че свят, в който има толкова много при-
родни бедствия, е сътворен от един любящ,
всемогъщ и всезнаещ личностен Бог?
Отношението на самото човечество
към болката
Нека започнем с отношението, което
имат хората по принцип към болката - със
или без Бога. Това няма да даде отговор на
всичките ни въпроси, но поне ще ни помог-
не да погледнем на проблема от правилна-
та перспектива.
Можем да отбележим набързо очевидния
факт, че ние не гледаме на всяка болка
като на нещо лошо. Има болка, която е
предпазваща и следователно е нещо доб-
ро. Ако неволно си порежете пръста на ос-
трието на нож, болката ще ви накара, без
да мислите, да си дръпнете пръста и така
ще ви предпази от по-тежко нараняване.
Страхът от болката също може да пред-
пазва. Страхът да не се изгорите ще ви на-
кара да държите ръцете си далеч от огъня.
Страхът от СПИН може да въздържа някои
хора от неморално поведение. И така, този
вид страх е добър.
ш

Християнството - опиум или истина?
Болката и страданието непрекъснато
предизвикват съчувствие, състрадание, заг-
риженост и саможертвено посвещение от
страна на медицински сестри, лекари, со-
циални работници и други, и така изграж-
дат у тези хора благороден характер, което
не би могло да стане чрез простото прес-
ледване на егоистични удоволствия и реше-
нието да се избягват болката и жертвите на
всяка цена. Това също е добро; всички ние
се възхищаваме от такива хора (макар че,
колкото и да е странно, обществото им пла-
ща жълти стотинки в сравнение с това, ко-
ето плаща на една рок-звезда).
Но нека да разгледаме отношението, ко-
ето много хора имат към риска от сериоз-
но нараняване, болка и дори смърт. Никой
нормален човек не е готов да се изложи на
болка или смърт просто така. Но хиляди
нормални хора са готови да поемат риска
от сериозно нараняване и понякога дори
смърт само заради спортове като ръгби,
Формула 1, състезания с мотори, делтапла-
неризъм, пещернячество и алпинизъм.
Балерините понасят силни болки в кра-
ката; а болката, която съзнателно търпят
гимнастици и атлети при своите трениров-
ки, когато се насилват да продължат отвъд
границата на поносимото, е печално извес-
тна. Но техният дух ги кара да се стремят
към овладяване на тялото, към съвършенс-
тво, красота и грация на движението; и те
112

6. Проблемът болка
смятат, че свързаната с това болка си стру-
ва.
Но нека да преминем към още по-серио-
зни неща. Никой народ не е принуден само
от гледна точка на оцеляването си да учас-
тва в изследване на космоса. И все пак на-
родите го правят, като знаят твърде добре
какъв колосален риск поемат; и хората
продължават доброволно да се обучават за
космонавти и да тръгват на космически ми-
сии, макар напълно да осъзнават, че други
вече са загинали в подобни начинания.
Природните стихии - огън, вятър, вълни,
електричество, гравитация, атомна енергия
- са безкрайно по-мощни от човека; и тъй
като са безлични и бездушни, те биха го
унищожили без задръжки, ако той борави
неправилно с тях. Електричеството ще сгот-
ви вечерята ти, но ако направиш грешка,
може да те убие. То няма милост. И все пак
човекът, сътворен по Божия образ (незави-
симо дали го признава, или не) и направен
да властва над делото на Божиите ръце
(вж. Битие 1:26-28; Псалм 8:6), знае с духа
си, че той, със своя ум и интелигентност, е
много по-значим от природните сили, и от
най-ранни времена е изследвал как може
да впрегне тези сили и да ги използва за
своите цели. Огънят е бил овладян рано. С
изобретяването на корабите и платната вя-
търът и вълните, които иначе биха удавили
човека, са били използвани за неговите из-
113

Християнството - опиум или истина?
следователски пътешествия. Днес дори гра-
витацията на земята се използва, за да ус-
кори направената от човека космическа
сонда към земята и да я оттласне в косми-
ческото пространство по пътя й към друга
планета, както прашка изхвърля камък.
Отношението на човечеството към
цената на прогреса
Цялата научна дейност за овладяването
на природните сили е величествен израз на
човешкия дух. Този процес е носел огром-
ни рискове, а постиженията са били запла-
щани с цената на безкрайна болка и безб-
рой изгубени животи. Но по преценка на
повечето хора огромната полза за цялото
човечество многократно превишава и оп-
равдава тази цена.
Тук трябва да отбележим нещо много
важно. Овладяването на природните стихии
не означава те да бъдат лишени от присъ-
щата си способност да причиняват болка и
смърт. И човекът не би искал това да ста-
не. Ако огънят изгуби потенциала си да из-
гаря, той не би могъл и да бъде полезен.
Електричеството, което не би могло да ви
изпепели, не би могло и да служи за всич-
ки тези цели, за които сега, овладяно, слу-
жи. Лазерните лъчи могат да унищожат чо-
вешката тъкан - ако не можеха, нямаше да
могат да се използват за фини хирургичес-
114

6. Проблемът болка
ки операции на очите. Това, разбира се,
означава, че използването на тези природ-
ни сили винаги носи известен риск; но по-
вечето хора смятат, че рискът от вреда или
смърт си струва в сравнение с ползата, ко-
ято носи.
Самолетите преодоляват силата на гра-
витацията. Тяхното изобретяване и усъвър-
шенстване е струвало хиляди животи. И
ние летим с тях, макар да знаем, че ако
двигателите откажат, гравитацията ще уни-
щожи и самолета, и пасажерите. И все пак
никой, когото познавам, не би започнал да
спори, че Бог е трябвало да създаде земя-
та ни без гравитация или с много по-слаба
от сегашната гравитация, за да не катаст-
рофират самолетите, ако им откажат двига-
телите. Ако гравитацията на земята беше
много по-слаба, планетата щеше да изгуби
своята атмосфера и животът на нея изобщо
нямаше да е възможен.
И така, нека обобщим казаното дотук.
Оставени сами на себе си и без да бъдат
принуждавани, хората от всички епохи са
смятали за приемливо да рискуват и наис-
тина да понасят сериозни страдания и
смърт в процеса на развитие на потенциа-
ла на нашата планета (а днес и на други
планети) заради големите предимства, кои-
то могат да се спечелят. Хората като цяло
не се възхищават от нагласата, която от-
казва да се стреми към прогрес от страх,
115

Християнството - опиум или истина?
че това може да означава страдание и бол-
ка.
Но това сякаш означава, че човекът не
би могъл съвсем справедливо да се оплак-
ва, ако Божията цел при създаването на
нашата планета и на нас, човешките същес-
тва на нея, неизбежно включва страдание
- не само за човека, но и за самия Бог - в
името на безкрайно славни и вечни придо-
бивки за човека.
Божията цел при създаването на света
Според Библията нашата земя не е пред-
назначена да трае вечно - един ден тя ще
престане да съществува (2 Петр. 3:13-18; 1
Йоан 2:17; Откровение 20:11-21:1). Но чове-
кът, тъй като е дух, а не само тяло, никога
няма да престане да съществува. Физичес-
ката смърт не слага край на човека. Някъ-
де и в някакво състояние, в рая или ада,
той ще съществува вечно.
Земята следователно никога не е била
устройвана като вечен дом на човечество-
то. Тя е предвидена само като трамплин за
постигане на много по-великата цел, която
Бог е имал предвид за човека още дори
преди да създаде земята. Тази цел включ-
ва два етапа:
Първи етап
Човекът се ражда на този свят като едно
от Божиите създания. Той е надарен с тяло,
душа и дух, с интелект, езикови способнос-
116

6. Проблемът болка
ти, морално чувство и съзнание за Бога. Но
за нито едно от тези неща не е нужно Бог
предварително да търси съгласието или
дори съдействието му. Впоследствие чове-
кът просто осъзнава, че се е родил, и пос-
тепенно открива, че има тези способности.
Втори етап
По-късно на човека се предлага възмож-
ността да стане нещо, което до този мо-
мент не е бил - първо дете, а после син на
Бога. Но за това са необходими волевото
съгласие и съзнателният избор на човека.
За да разберем градацията между тези
два етапа, трябва внимателно да отбеле-
жим разликата в библейската терминология
между едно Божие творение, от една стра-
на, и едно дете или син на Бога, от друга
страна. В популярното религиозно мислене
често тези две понятия се смесват и се го-
вори, сякаш всички човешки същества са
Божии деца. Но това не е вярно. Бог не-
съмнено обича всички човешки същества,
защото е техният Творец и те са негови
създания; и на популярен език спокойно
можем да кажем, че той бащински се гри-
жи за тях. Но на езика на Библията, макар
че всички човешки същества са Божии тво-
рения, не всички са Божии деца.
Класическото представяне на ситуацията
намираме в Йоан 1:10-13. Струва си да ци-
тираме целия пасаж:
117

Християнството - опиум или истина?
„Той (Божият Син) беше в света и светът
чрез Него стана; но светът не Го позна.
При Своите Си дойде, но Своите Му не
Го приеха. А на онези, които Го приеха,
даде право да станат Божии деца - на
тези, които вярват в Неговото Име; кои-
то се родиха не от кръв, нито от плътска
воля, нито от мъжка воля, а от Бога".
От тези думи много ясно се виждат пет
неща:
Първо, човешкото същество не става ав-
томатично дете на Бога само защото се е
родило на този свят. За да бъдеш дете на
Бога, трябва да станеш такова; а не можеш
да станеш нещо, което вече си.
Второ, условието да станеш Божие дете
е да приемеш Христос и да вярваш в него-
вото име. На онези, които го приемат, той
дава право да станат Божии деца.
Трето, не всички човешки същества ста-
ват Божии деца, по простата причина, че
не всички приемат Христос: той дойде при
своите си, и онези, които бяха негов собс-
твен народ (в етнически смисъл, с други
думи, мнозинството от неговите съвремен-
ници евреи) не го приеха. И днес много
хора от всички народности не го приемат.
Четвърто, какво НЕ Е процесът, чрез кой-
то човек става Божие дете. Той не е същи-
ят като този, чрез който биваме заченати и
родени на този свят от нашите родители.
118

6. Проблемът болка
Не е и действие, което можем да извършим
сами, по собствена воля.
Пето, какво Е процесът, чрез който ста-
ваме Божии деца. Това е да бъдем родени
от Бога - Бог да вложи в нас собствения си
живот.
Последното определение, „родени от
Бога", ясно показва разликата между Бо-
жиите създания и Божиите деца. Божиите
създания са направени от него, Божиите
деца са родени от него. Нека направим
една аналогия. Един инженер не може да
направи дете по същия начин, по който ще
направи компютър. Той прави или създава
компютъра - а детето трябва да се роди. И,
разбира се, между неговия компютър и не-
говото дете има огромна разлика. Компю-
търът може да е съвършен и да е способен
да извършва невероятно сложни операции,
далеч над възможностите на малкото дете.
Но компютърът не притежава живота на ин-
женера, а детето го притежава. И с този
живот детето може да порасне, да има вза-
имоотношения със своя баща, да се нас-
лаждава на живота на баща си, на негова-
та любов и приятелство - нещо, на което
компютърът никога не би могъл да се надя-
ва.
И така, това е великата цел, която Бог е
имал в сърцето си още преди да създаде
света - той е копнял за синове и дъщери,
които ще споделят неговия живот, и затова
119

Християнството - опиум или истина?
ще го разбират, ще му се радват, както и
той на тях, в едно единство, възможно
само при споделения живот в отношенията
баща-дете. Нека чуем това, изразено на
езика на Библията:
„... като (Бог) ни е избрал в Него преди
основаването на света, за да бъдем све-
ти и без недостатък пред Него в любов;
като ни е предопределил да бъдем оси-
новени за Него чрез Иисус Христос по
благоволението на Своята воля, за пох-
вала на славата на Своята благодат, с
която ни е дарил във Възлюбения Си"
(Ефесяни 1:4-6).
В това се състои истинският прогрес за
човечеството, както сам Бог го е опреде-
лил - човекът да се роди чрез физическо
раждане в този временен свят като Божие
творение и след това да стане Божие дете
чрез духовно раждане, докато е още в този
свят, за да може един ден да живее в об-
щение с Бога завинаги в неговия свят.4
Един страдащ Бог
Гигантският мащаб на този проект проли-
чава най-напред от факта, че за неговото
постигане е била необходима промяна в са-
мото Божество. Този, когото християните
наричат Второто Лице на Троицата, не ви-
наги е бил човек. Словото, както е наречен,
не винаги е било плът. Но то стана плът,
120

6. Проблемът болка
стана човек, за да могат изкупените хора
духовно да станат едно с него, както мате-
риалното човешко тяло и неговите части са
едно цяло (вж. Йоан 1:1-2, 14; 17:20-26; 1 Ко-
ринтяни 12:12-14). И като стана истински чо-
век, той пострада, както страдаме ние, ма-
кар да беше безгрешен; и чрез самото си
страдание беше подготвен да стане наш ду-
ховен предводител по нашия път към вечна-
та слава (Евреи 2:17-18; 4:14-16; 15:7-9; 12:1-
3). Бог не е абстрактен или безчувствен!
„Но - ще каже някой, - какво общо има
всичко това с проблема за болката и стра-
данието, който всъщност разжлеждаме?"
Ето какво! Това, дали човек ще стане Бо-
жие дете, зависи от доброволното му съг-
ласие да приеме Христос. По тази причина
(освен другите причини, които вече обсъ-
дихме) човек е трябвало да бъде създаден
- онова, което нарекохме първи етап - с
истински свободна воля. Но, както вече от-
белязахме, Бог в своето всезнание е пред-
видил, че човекът от самото начало ще из-
ползва тази свободна воля, за да се обър-
не срещу Божията воля, да не се покори на
Бога и да поведе себе си и целия човешки
род към пропастта, надалеч от Бога. Бог е
предвидил също, че единственият начин чо-
векът да бъде спасен, да се върне обратно
и да продължи към втория етап от проекта,
е Божият Син не само да стане човек, но и
да отдаде себе си като представител, изку-
121

Християнството - опиум или истина?
пител и спасител на хората, да поеме вър-
ху себе си колосалната цена, страдание,
болка и наказание за човешкия грях и като
Божие Агне да отнеме греха на света. Бог
е предвидил това и е бил готов заради себе
си и заради човека да премине през стра-
данията, нужни за осъществяването на про-
екта, който е бил в Неговото сърце. Агнето
е било предвидено преди началото на про-
екта, дори преди основаването на света
(1 Петр. 1:18-21).
От това произтичат две заключения:
Първо, колко големи трябва да са придо-
бивките и славата както за самия Бог, така
и за изкупеното човечество, щом сам Бог е
сметнал, че си струва Божеството да пре-
мине през Въплъщението и после през
страданието на кръста, за да ги постигне!
Второ, интелектуалните отговори на
проблема за болката са необходими и по-
лезни. Но онова, което утешава сърцата на
вярващите и им дава кураж да посрещнат
всякакви страдания, които Бог допуска, е
фактът, че самият Бог не е стоял безучас-
тен. Той не е задействал своя план, оста-
вяйки ги да страдат, без самият той да
страда. Тъкмо защото самият Божи Син е
страдал, и е бил изкушавай, той може да
помага на вярващите, когато те на свой ред
са изкушавани (Евреи 2:18). И тъй като Бог
е дал Сина си да умре за тях, Божият Дух
122

6. Проблемът болка
дава на вярващите да знаят, да усещат в
дълбините на своето същество, че:
„Той, който не пощади Своя Собствен
Син, а Го даде заради всички нас, как
няма да ни подари заедно с Него и всич-
ко? ... Христос Иисус е, който умря, а
още и беше възкресен от мъртвите, кой-
то е от дясната страна на Бога и който
се застъпва за нас. Кой ще ни отлъчи от
Христовата любов? Скръб ли, или страх,
или гонение, или глад, или голота, или
беда, или меч? ... Но във всичко това сме
повече от победители чрез Този, който
ни е възлюбил. Понеже съм уверен, че
нито смърт, нито живот, нито ангели,
нито власти, нито сегашното, нито бъде-
щето, нито сили, нито височина, нито
дълбочина, нито кое да било друго създа-
ние ще може да ни отлъчи от Божията
любов, която е в Христос Иисус, нашия
Господ" (Римляни 8:32-39).
Последствията от човешкия бунт
на първия етап
Сега трябва да насочим мислите си към
онова, което нарекохме първи етап на Бо-
жия проект за човечеството - защото спо-
ред Библията именно човешкият бунт на
този етап е причинил до голяма степен
страданията в света оттогава насам.
123

Християнството - опиум или истина?
Казахме, че първият етап е само първо-
то необходимо стъпало за постигането на
великия план на Бога; но това не означава,
че този етап няма голямо значение или
стойност сам по себе си. Напротив, поло-
жението и ролята, дадени на човека от
Бога във връзка с планетата земя, са били
и продължават да бъдат благородни и вели-
чествени в най-висша степен. Човекът е
трябвало да бъде Божият вицекрал, създа-
ден по Божия образ, поставен над земята
и всичко в нея като Божи главен админис-
тратор, за да развива земята и целия й по-
тенциал. Това е било прекрасно предизви-
кателство, вълнуваща и отговорна задача,
чиято цел е била да развие не само техни-
ческите способности, но и моралните ка-
чества на човека. Въпреки човешкия бунт и
отчуждение от Бога, задачата си остава та-
кава; ако тя се изпълняваше в ненарушено
и постоянно общение с Твореца и съгласно
неговите нравствени норми, целият свят
можеше да се превърне в рай.
От библейския разказ научаваме, че като
начало Бог е посадил градина на едно оп-
ределено място на земята и е поставил
своя новосъздаден вицекрал там. Това по-
казва обаче, че останалата част от плане-
тата не е била градина; и условията, поста-
вени на човека, са задължавали него и не-
говите потомци впоследствие да излязат и
124

6. Проблемът болка
да развият потенциала на цялата планета,
над която Бог им е дал власт.
Тази задача е нямало да бъде изцяло ли-
шена от опасности и евентуална болка, как-
то личи от факта, че Бог предвидливо е
снабдил човешкото тяло с различни защит-
ни и възстановителни механизми - напри-
мер имунна система, за да се противопос-
тавя на болестите, или кръвосъсирваща
система, за да затваря раните и да не до-
пуска фатална загуба на кръв. Цялото Бо-
жие творение е било добро, както казва
сам Бог (Битие 1:31); но то не непременно
е било безопасно, ако с него не се борави
правилно.
Човекът обаче се е разбунтувал. Не че
веднага е затънал в пороци, но е станало
нещо далеч по-фундаментално и сериозно.
Той е бил изкушен да мисли, че животът
може да се развива по-интелигентно, по-
красиво и по-задоволително, ако дръзне да
бъде независим от Бога. Той е решил - как-
то смятат мнозина и днес - че Божието
предупреждение, според което някои раз-
бирания и поведение са щели да доведат
до смърт, е глупаво ограничение. Затова
човекът съзнателно е отстъпил от морална-
та и духовна зависимост от Бога.
Когато е направил това, той не е бил
свален от своята роля на управител на пла-
нетата Земя, но са настъпили две големи
промени.
125

Християнството - опиум или истина?
Първо, Бог е подчинил създанието на
преходност (Римляни 8:20).
В Библията се използват две метафори
за това. Първо, творението е сравнено с
жена, която ражда - то е в родилни мъки,
за да произведе прекрасния резултат, кой-
то е трябвало да се постигне под грижата
на човека. Но въпреки болките и усилията,
засега не успява да произведе този резул-
тат, тъй като, второ, творението, като роб,
е подчинено на веригите на преходността
(Римляни 8:20-22). Библията бърза да обяс-
ни, че това състояние, наложено на приро-
дата, няма да трае вечно. Един ден творе-
нието ще бъде освободено, ще реализира
пълния си потенциал и ще достигне славна-
та си цел.
Но когато човекът глупаво е решил да
бъде независим от Бога, за негово добро е
било да му се даде възможност да осъзнае
безумието на тази своя нагласа. Светът в
крайна сметка не е бил негов. Той не го е
бил измислил. Светът принадлежи на своя
Творец. Ако страданията на творението
причинят и на него страдание, болка и мъка
до такава степен, че той се покае и се
обърне към Бога, това би било добро и по-
лезно нещо.
Болките в гърдите, които ни предупреж-
дават, че сърцето ни е болно и се нуждае
от специални грижи, са нещо добро! И ако
мъките и стенанията на творението посто-
126

6. Проблемът болка
янно напомнят на света, че човечеството е
в бунт срещу Бога и трябва да се помири с
него, те също са нещо добро.
Второ, самият човек е подчинен на
смърт (Битие 2:17; 3:17-24).
Непокорството към Твореца и отчужде-
нието от извора на живота неизбежно са
променили и самия човек, неговото отно-
шение и към Бога, и към творението. Те са
довели до упадък, остаряване и в крайна
сметка смърт на всяко ниво. Колкото и
прекрасно да продължава да бъде творени-
ето, колкото и славен да продължава да
бъде физическият, емоционалният, естети-
ческият, интелектуалният и практическият
живот на човека в своите най-добри проя-
ви, човекът е трябвало да научи от опит, че
не може да живее само с хляб, а с всяко
слово, което излиза от Божиите уста (Вто-
розаконие 8:3; Матей 4:1-4). Да има всички
наслади на един рай без болка, но без лич-
но общение с Бога - дори ако това беше
възможно - щеше да бъде духовна траге-
дия.
Но, разбира се, това не е възможно. От-
чуждението на човека от Твореца и негово-
то непокорство на моралните заповеди на
неговия Създател са изкривили способнос-
тите му като администратор и настойник на
земните ресурси и природните сили. Резул-
татът често (макар, разбира се, не винаги)
е, че не природните стихии и бедствия сами
127

Християнството - опиум или истина?
по себе си причиняват най-много болка и
смърт, а извратената употреба на тези сили
и ресурси от човека. Ето няколко примера.
През двадесети век човекът откри как да
предизвиква делене на атома, а след това
- и ядрен синтез. Това беше блестящо пос-
тижение на човешкия интелект. Но първото
нещо, за което човекът употреби това отк-
ритие, беше унищожаването на стотици хи-
ляди други човешки същества. След това в
продължение на няколко десетилетия Изто-
кът и Западът произвеждаха хиляди атомни
бомби на изключително висока цена, съ-
сипваща техните икономики, и се заплаш-
ваха един друг с тях. Ако ги бяха използва-
ли, това щеше да доведе до огромно све-
товно природно бедствие, ако не и до пъл-
но унищожение на планетата. Сега, неиз-
ползвани и безполезни, тези стареещи бой-
ни глави се оказват както действителни,
така и потенциални източници на грозни
човешки малформации, болести и смърт.
В последните десетилетия хиляди етиоп-
ци умряха от глад. В същото време на За-
пад прилагането на модерни научни методи
в земеделието доведе до производство на
огромни планини от жито, месо и масло,
които не бяха нужни и бяха складирани не-
използвани в специално построени складо-
ве. Но когато хората измираха като мухи в
Етиопия, европейските страни дълго време
отказваха да дадат каквато и да е част от
128

6. Проблемът болка
тези огромни излишъци от храна, за да не
би това да разклати икономиките им!
Водещите страни харчат баснословни
суми за оръжия с надеждата, че заплахата
за използването им ще предотврати чужда
агресия. Ако народите можеха да си имат
доверие, те щяха да инвестират тези пари
за ликвидиране на бедността, епидемиите и
пустините на земята. Но те не могат и не
смеят да си имат доверие. Затова бедност-
та, епидемиите и пустините остават, докато
огромни ресурси от пари, човешки гений и
човешко време продължават да се използ-
ват за създаването на все по-сложни оръ-
жия.
Индустриалните процеси на съвременния
свят изпускат вредни химически вещества,
които разрушават озоновия слой, а това
застрашава да предизвика глобално затоп-
ляне. Ако това не бъде предотвратено, то
ще доведе до страшни природни катаклиз-
ми в световен мащаб. Въпреки това дори
някои от богатите страни отказват да пред-
приемат действия, за да намалят вредните
емисии - неутолимият консуматорски глад
на техните народи не им го позволява.
Ние не знаем дали е възможно да има
планета като нашата без вътрешни сили и
процеси, които да водят до преместване на
тектонични земни плоскости и от време на
време да предизвикват земетресения и
вулкани. Но ясно виждаме, че този свят би
бил много по-подобен на рая, ако не беше
129

Християнството - опиум или истина?
греховното извращаване на човешкото нас-
тойничество и използване на природните
сили и ресурси на Земята.
Божията програма за възстановяване
на творението
Но все пак има надежда! Истинска на-
дежда, която се гради на здрава основа!
Библията потвърждава, че творението е в
това печално състояние само временно -
един ден самото творение ще се освободи
от робството на преходността (Римляни
8:21).
Всъщност възстановяването вече е за-
почнало. Защото, когато човекът в своята
слепота е убил Иисус Христос, Автора на
Живота, самия Божи Син, Бог го е възкре-
сил телесно от мъртвите. Това възкресение
има последствия за цялото творение.
Възкръсналият Христос, казва Библията,
е първият плод на починалите. Жетвата ще
включи всички изкупени от всички векове
от началото на времето (Жоринтяни 15:20-
28). Самото творение ще бъде освободено
от робството на преходността (Римляни
8:21). В крайна сметка, ще има ново небе и
нова земя (2 Петр. 3:13; Откровение 21:1). А
кой знае колко още други проекти на Бога,
върховния Творец и Изобретател, ще за-
почнат от този момент нататък?
„Но защо трябва да чакаме толкова мно-
го векове, за да дойде това обещано възс-
130

6. Проблемът болка
тановяване? - ще каже някой. - Истинска-
та причина не е ли, че обещанието никога
не е било нищо повече от мечта, която вяр-
ващите взимат за действителност?"
Е, това със сигурност не е причината, ко-
ято Библията посочва за забавянето. Тя
казва, че възстановяването на творението
чака разкриването на Божиите синове
(Римляни 8:19). Каква полза би имало Бог
да възстанови творението и след това да го
предаде отново в ръцете на същите слаби
и грешни човешки същества? С други думи,
творението чака завършването на онова,
което нарекохме втори етап на Божия план
- раждането на Божиите деца и тяхното из-
растване до пълнолетни Божии синове (Ко-
лосяни 1:28; 1 Йоан. 3:1-2), способни да по-
емат управлението на новото небе и нова-
та земя като изпълнително Тяло на Христос
(Колосяни 1:13-20; Ефесяни 1:9-10; 19:23).
Първата стъпка в този процес, както
вече видяхме, е човешките същества, сът-
ворени от Бога, да станат Божии деца. Ко-
гато това стане, то не означава, че занап-
ред те няма да преминават през страдани-
ята, на които обикновено са изложени дру-
гите хора, които не са Божии деца. „И ние,
които имаме първите плодове на Духа, са-
мите ние стенем в себе си и жадно очаква-
ме осиновението, тоест изкупването на на-
шето тяло" (Римляни 8:23), казва Библията.
Всъщност може дори да се окаже, че ста-
131

Християнството - опиум или истина?
вайки Божие дете, човек се излага на до-
пълнителни страдания от гонения и дори
смърт заради Христос (Йоан 15:18-16:4;
1 Йоан. 3:13-16), както често се е случвало
с християните от всички времена в тотали-
тарните страни. Нещо повече, за вярващи-
те има един допълнителен проблем, и това
е несъразмерното разпределение на стра-
данието.
Несъразмерно страдание
Независимо дали страданието идва в ре-
зултат от човешка злина и несправедли-
вост, или от нещастни случаи, болести или
природни бедствия, някои хора страдат
много повече от други. Тях ги съкрушава не
само самото страдание, но и чувството, че
е много несправедливо те да страдат тол-
кова много, а други - толкова малко. „Защо
аз? - питат те."
Библията, разбира се, отчита този проб-
лем, а също и че това е един аспект на
страданието, който поставя на крайно из-
питание доверието дори на вярващите в
Бога. Авторът на Псалм 73 например е бил
вярващ; но той признава (стих 2 и сл.), че
неговата вяра в Божията справедливост
почти е рухнала, когато е наблюдавал как
твърде често злите, безскрупулни, жестоки
хора преуспяват, забогатяват и имат по-
малко проблеми със здравето, докато мно-
132

6. Проблемът болка
го добри хора страдат неимоверно много в
сравнение с тях (ст. 3-4). По същия начин
човекът, чиято история се разказва в ста-
розаветната книга Йов, е бил вярващ човек
с примерен характер и социално ангажи-
ран. Но той е преминал през невероятна
поредица от нещастни случаи, ужасни бо-
лести и мъчителна душевна и физическа
болка, каквито дори безбожните хора ряд-
ко преживяват. Неговата вяра както в лю-
бовта, така и в справедливостта на Бога е
била почти напълно разрушена, макар и
накрая да възтържествува.
Естествено, Библията не насочва внима-
нието ни към тези проблеми, без да даде
отговори. Но трябва да отбележим две
неща. Библията не се опитва да даде пълен
и окончателен отговор на тези проблеми
сега. Поради самото си естество такъв от-
говор не може да бъде даден, докато цяла-
та история с почти безкрайната си слож-
ност не приключи и подробностите в случая
на всеки един човек не бъдат разгледани в
светлината както на целия му живот, така и
на видимите вечни резултати. И второ, ма-
кар че Библията ни дава някои отговори,
които засега да задоволят нашия интелект,
тя набляга повече върху отговорите, които
говорят на сърцата ни; защото основната
цел на Библията в този контекст е да ук-
репва нашата вяра в Бога и да поддържа
куража ни, докато на Последния съд бъдат
133

Християнството - опиум или истина?
напълно обяснени и обосновани пътищата,
по които Бог ни е превел (Спомняте ли си
началото на пета глава и онова, което тряб-
ваше да правят родителите на момичето,
което страдаше от увреждане на гръбнач-
ния стълб?)
Разбира се, отговорите, които говорят на
сърцето, ще имат полза само за хората, ко-
ито вече са познали като реалност Божия-
та любов в Христос още преди да се изп-
равят пред тежко страдание. Те не непре-
менно ще имат някаква тежест за атеисти-
те, чието неверие никога не им е позволи-
ло да опитат лично Христовата любов. Но
това само показва колко по-незавидно е
положението на атеистите, които трябва да
приемат, че несъразмерното разпределе-
ние на страданието е още един ирациона-
лен ефект от като цяло ирационалната,
аморална и, в крайна сметка, несправедли-
ва и безнадеждна вселена.
При вярващите е друго. Когато става
въпрос за несправедливо страдание, при-
чинено им от зли хора, те могат да се об-
легнат на Божието обещание, гарантирано
от неговия характер и потвърдено от възк-
ресението на Христос, че ще има Последен
съд, на който всички злини ще бъдат изп-
равени. Подобно на автора на Псалм 73, те
размишляват над края на злите хора и въп-
реки привидното благоденствие на нечести-
вите  и  собствените  си  страдания, те  за
134

6. Проблемът болка
нищо на света не биха пожелали да разме-
нят местата си с тях (Псалм 73:17 и сл.).
Нещо повече, християните не се изне-
надват, когато се случи да страдат от ръце-
те на зли хора много повече, отколкото ос-
таналите хора - както е ставало в СССР в
за щастие вече отминалите дни, но продъл-
жава да става в много други страни. Защо-
то християните знаят от самото начало, че
са призвани да последват примера, който
им е оставен от Христос, „който грях не е
сторил, нито се е намерило лукавство в ус-
тата Му, който, когато Го хулеха, с хула не
отвръщаше; когато страдаше, не заплашва-
ше, а предаваше делото Си на Този, който
съди справедливо" (1 Петр. 2:21-23).
Уверен, че при Последния съд Бог ще се
погрижи справедливостта да възтържеству-
ва, Христос е понесъл страданието от ръце-
те на нечестивите. Нещо повече, той се е
молел за своите екзекутори и е изтърпял
наказанието за греха от Божията ръка и за-
ради тях - за да бъдат спасени, ако поже-
лаят.
Затова християните са призвани на свой
ред да страдат заради Христос, своя Спа-
сител, когато изповядват смело вярата си в
него, и да страдат за своите ближни, като
носят Божието предложение за помирение
и прошка на един свят, който в същността
си е враждебен на Бога. Но християните не
смятат такова страдание за причина да се
135

Християнството - опиум или истина?
съмняват в Божията любов или неговата
справедливост; те виждат в него потвърж-
дение на Христовото предупреждение
(Йоан 15:18-16:4) и за тях това е чест (Ма-
тей 5:10-12; Деяния 5:40-42; 1 Петр. 4:12-14).
Но какво да кажем за другия вид страда-
ние, което не идва от зли хора, а от естес-
твени причини - нещастни случаи, бедст-
вия, болести, загуба на близки и други по-
добни? Библията не обяснява защо някои
вярващи страдат много повече от други. Но
тя взима един краен случай - страданието
на Йов - и показва как Бог е допуснал и
използвал неговото страдание, за да пока-
же, че вярата му е истинска, да я очисти и
укрепи, а след това да я увеличи. Вярата,
обяснява Библията, е като злато (1 Петр.
1:6-7). Един ценен къс самородно злато
може да има примеси; затова златарят ще
го нажежи и претопи, за да премахне всич-
ки нечистотии. След това този къс злато ще
стане още по-ценен. Така и вярата трябва
да се прояви като истинска и искрена
(2 Тимотей 1:5). Тя също трябва да бъде
пречистена, за да обичаме Бога и да му се
доверяваме заради самия него, а не само
заради придобивките, които получаваме от
него (Йов 1:9). Освен това, вярата може да
се различава по количество (малка или го-
ляма, вж. Матей 14:31; 15:28) и по качество
(силна или слаба, вж. Римляни 4:19-20). И
също като мускулите в човешкото тяло вя-
рата расте и се развива, като се упражня-
136

6. Проблемът болка
ва и изпитва във все по-трудни ситуации.
Бог не ни обяснява защо прекарва някои
хора през, както ни се струва, несъразмер-
но тежки изпитания; едва идещата вечност
ще покаже това, когато се открият резулта-
тите от тези изпитания. Когато Иисус Хрис-
тос се яви при второто си идване, ще се
окаже, както ни уверява Библията (1 Петр.
1:7), че всяка проверка на вярата, по-лека
или по-тежка, е донесла хваление, слава и
чест. Но колкото по-тежка е проверката,
толкова по-големи са славата и честта.
Тук, на земята, един доброволец, обучен
да оказва първа помощ, върши много по-
лезна работа; но той не преминава през та-
кива тежки изпити както един студент по
хирургия. На всеки няколко месеца пилоти-
те на самолети трябва да преминават тес-
тове в симулатор, където за проверка на
уменията им биват подлагани на всевъз-
можни ужасяващи екстрени ситуации, от
които дори силни мъже се се разплакват.
Но на никого не му идва на ум да пита
защо техните изпитания трябва да бъдат
толкова по-тежки отколкото тези на бъде-
щите шофьори на автомобили. Според
Христос положението и отговорността в не-
говото идващо царство ще зависят отчасти
от страданието на ученика тук, на земята
(Марк 10:37-39). Колкото по-голямо е стра-
данието, толкова по-високо ще бъде впос-
ледствие и отговорното положение.
137

Християнството - опиум или истина?
Най-добрият подход към проблема
за страданието
В тези последни глави отделихме много
време - според някои може би прекалено
- в опит да разгледаме множеството проб-
леми, свързани със страданието. Но най-
добрият подход не е най-напред да се опи-
таме сами да разрешим всичките си проб-
леми и след това да дойдем при Създателя
и да положим вярата си в него. По-добре е
първо да дойдем и да положим вярата си в
своя Създател и после да го оставим да ни
помогне да размишляваме над проблемите
си.
В една полезна метафора Библията ни
казва, че ние всички сме като овце, които
се нуждаят от пастир. И нашият Създател
ни е дал великия и добър Пастир, който е
пожертвал живота си за овцете. Сега, въз-
кръснал от мъртвите, той гарантира на
всички свои овце вечна сигурност, която
изобщо не може да се сравни с няколкото
кратки години земен живот (Йоан 10). Той
знае как да помаже с миро с главите ни,
да ни води през долината на мрачната сян-
ка без страх от зло и да ни отведе накрая
да живеем завинаги в дома на Господа
(Псалм 23). Междувременно, като се дър-
жим близо до него, ще намерим покой за
сърцата си и облекчение за скърбите си
дори ако трябва да чакаме дълго, докато
138

6. Проблемът болка
получим   окончателен   отговор   за   своите
проблеми.
Един последен контраст
Вече няколко пъти посочихме, че атеиз-
мът не може да предложи никаква надеж-
да. Но положението на атеиста е дори още
по-лошо. Неговият отказ или неспособност
да повярва в Бога не означават, че Бог не
съществува. Атеистът вярва, че смъртта
слага край на всичко за отделната личност
и че няма живот след смъртта. Но негова-
та вяра не прави нещата такива. Смъртта
не означава изчезване. След смъртта идва
съдът (Евреи 9:27-28). Христос е умрял, за
да могат всички, които се покаят и вярват,
да бъдат спасени и да влязат в Божието
небе. Но той не е умрял ненужно. Да умреш
неспасен не е краят на страданието - това
е началото на вечната мъка да бъдеш зави-
наги отделен от присъствието на Бога. Са-
моубийството със сигурност не е отговор
на страданието. За невярващия смъртта, по
думите на Христос, е вратата към вечната
болка (Лука 16:19-31). Поради естеството на
нещата не би могло да бъде другояче.
За вярващия, напротив, страданието,
каквото и да е то, никога не е просто раз-
рушително. Както видяхме, то е едно от
средствата, които Бог използва, за да мо-
гат онези, които са станали негови деца, да
израстват към нравствената и духовна зря-
139

Християнството - опиум или истина?
лост на пълнолетни Божии синове (Евреи
12:1-13; Яков 1:2-4; 1 Петр. 1:6-7). Няма нуж-
да да се преструваме, че вярващите се
радват на страданието. Но те се учат да
възприемат отношението на християнския
апостол Павел:
„Затова ние не се обезсърчаваме; но
дори и да тлее нашият външен човек, пак
вътрешният всеки ден се подновява. За-
щото нашата временна лека скръб прои-
звежда все повече и повече една вечна
пълна слава за нас, които не гледаме на
видимите, а на невидимите неща; защото
видимите са временни, а невидимите -
вечни" (2 Коринтяни 4:16-18).
Нещо повече, за едно Божие дете физи-
ческата смърт изглежда по друг начин. Вяр-
ващите не се радват на процеса на умира-
не и не е нужно да се преструват, че е
така. Но те не се страхуват от самата
смърт, нито от това, към което тя води. За
тях Христос е разчупил страха от смъртта
(Евреи 2:14-15); за тях да се отделят от тя-
лото означава да бъдат у дома при Госпо-
да (2 Коринтяни 5:1-8).
Затова вярващият е в положение, в кое-
то най-добре може да осъзнае истинските
ценности в живота и да действа според тях.
В този свят има някои ценности, които са
много по-важни дори от физическия живот.
Най-великата от тях е верността към Исти-
140

6. Проблемът болка
ната, към Твореца, към Божия Син, към
Светия Дух и към всички нравствени и ду-
ховни следствия, които произтичат от това.
Точно човекът, който вярва, че след физи-
ческата смърт няма нищо, ще бъде изкушен
да направи компромис с истината, за да се
вкопчи в живота.
Бележки
1	The Mind of God,  London: Simon & Schuster,
1992, p. 232.
2	Информацията е взета от Hugh Ross, "Earth, the
Place for Life," The Creator and the Cosmos, Colorado
Springs: Navpress, pp. 131-134.
3	Например, за да съществуват светлината и топ-
лината, необходими за живота, планетата трябва да
обикаля около звезда (нашето слънце е звезда), но
не трябва да е нито прекалено близо до звездата
(иначе ще бъде прекалено горещо, за да оцелее чо-
вешкият живот), нито прекалено далеч от звездата
(иначе ще бъде прекалено студено). Скоростта на
всекидневното въртене около оста не трябва да
бъде нито прекалено висока (иначе това би генери-
рало унищожителни ветрове, както на Юпитер), нито
твърде   ниска   (иначе  температурата   на   нощната
страна ще падне прекалено, а през деня ще става
прекалено горещо). Астрофизикът Хю Рос (вж. бел.
2 стр. 138-145) изброява 33 такива примера за точ-
ността, с която нашата планета е трябвало да бъде
проектирана с цел да поддържа човешкия живот.
4	Това е твърде различно от нищожния прогрес,
който предлага Дарвиновата еволюция - от прото-
зоон посредством несъзнателни, безцелни промени,
до живот, обречен на пълна забрава!
141

7
В ТЪРСЕНЕ НА ДУХОВНО
УДОВЛЕТВОРЕНИЕ
Търсенето на удовлетворение
Всички копнеем за удовлетворение.
Така сме устроени.
Физическият апетит, естетическият вкус,
моралната преценка, любовта - всички те
еднакво викат за удовлетворение.
Често го получаваме, но и често не го
получаваме. И когато не го получим, се чув-
стваме разочаровани, измамени, изоставе-
ни. Не можем да се примирим с идеята, че
животът няма смисъл. Разумът не приема
да се подиграват с него по такъв начин.
Нито пък въображението ни се съгласява
постоянно да разбиват илюзиите му. Наука-
та разкрива навсякъде свидетелства за
съзнателна конструкция и цел. Въображе-
нието може да си представи колко прек-
143

Християнството - опиум или истина?
расно нещо би могъл да бъде животът, ако
хората се държаха разумно и животът вър-
веше така, както изглежда, че е бил плани-
ран.
Тогава защо не е така?
Защо хората толкова често се държат
толкова неразумно? Защо нашите мечти и
очаквания и внимателно направени плано-
ве толкова често биват осуетени от болест
или война, или безлични икономически
процеси, или налагането на нечия чужда
идеология? И най-сетне, защо самият аз
пропилявам собствените си шансове за
щастие, като неразумно упорствам в неща,
за които знам, че ще ми навредят и ще на-
ранят онези, от чиято любов зависи моето
щастие? Самото разочарование ни кара да
търсим отговор. Не можем просто така да
се примирим да бъдем винаги неудовлетво-
рени и все по-разочаровани. Ако не можем
да имаме удовлетворение, ние търсим поне
някакво задоволително обяснение защо.
Защо животът, който привидно е пълен с
обещания, толкова често се обърква и про-
валя? Искаме да знаем дали има начин да
оправим онова, което сега е лошо - дали
има начин да получим удовлетворение поне
някога в бъдеще.
Рано или късно ще се обърнем към рели-
гията. Разбира се, знаем - или поне пред-
полагаме, че знаем - какво ще ни каже тя.
Тя ще ни каже, че основният ни проблем
е грехът.
144

7.   В ТЪРСЕНЕ НА ДУХОВНО УДОВЛЕТВОРЕНИЕ
Това е съвършено вярно; но само по
себе си едва ли ще ни помогне много. Все
едно да кажеш на човек, болен от рак, че
основният му проблем е болестта.
Всички знаем, че сме грешници. Въпро-
сът е как да променим, да изкореним проб-
лема, да спрем нравственото загниване,
което заплашва да изяде щастието ни и да
ни ограби всякакво удовлетворение.
Отново знаем - или поне си мислим, че
знаем - какво ще ни предпише религията:
старай се по-усърдно да бъдеш добър; бъди
по-мил, по-малко егоистичен, по-чист; моли
се, отричай се от себе си, дисциплинирай
себе си. Все горчиви лекарства. Но ако жи-
вотът изобщо си струва, си струва да пог-
леднем сериозно на тях.
И така, опитваме се да приемем религи-
ята на сериозно и да съблюдаваме стрикт-
но, може би дори педантично, религиозни-
те си задължения.
Колкото и да е странно, това също не ви-
наги ни удовлетворява. И причината вероя-
тно е, че просто изпълняваме онова, което
предполагаме, че ни казва религията, без
да се спрем достатъчно дълго, за да се
вслушаме в думите на Иисус и лично да
чуем какво точно казва той. Той със сигур-
ност може да ни даде удовлетворение -
дълбоко, трайно удовлетворение, извор на
жива вода, който да блика в нас, както са-
мият той го описва (Йоан 4:13-14) - такъв,
че когато го получим веднъж, никога пове-
145

Християнството - опиум или истина?
че няма да ни липсва удовлетворение. Но
за да го получим, първо трябва да приемем
неговата диагноза за нашия проблем и
след това неговото лечение. И двете са по-
радикални, отколкото може би сме си пред-
ставяли.
Удовлетворението да бъдеш
начисто с Бога
Главното неудовлетворение, което лежи
в основата на всяко друго неудовлетворе-
ние на човешкото сърце, произтича от това,
че нашите грехове са престъпление спрямо
Всемогъщия Бог, нашия Създател. Те посто-
янно се противопоставят на неговите зако-
ни и предизвикват неговия гняв (Римляни
1:18; 2:1-3; 3:19). Затова той ни отнема оно-
ва усещане за мир с Бога, без което никое
Божие създание не може да се чувства ис-
тински спокойно и истински задоволено.
От това следва, че първата ни стъпка
към удовлетворението трябва да бъде да се
помирим с Бога. Изискванията на Божия
свят закон трябва да бъдат съвършено из-
пълнени. Той трябва да бъде напълно удов-
летворен, че справедливостта е възтържес-
твувала, и че никога повече няма да тряб-
ва да насочи светия си гняв срещу хората.
От наша страна, чувството, че сме прие-
ти от Бога, трябва да бъде пълно, без ре-
зерви или несигурност. Иначе помирението
не е истинско помирение.
146

7.  В ТЪРСЕНЕ НА ДУХОВНО УДОВЛЕТВОРЕНИЕ
За да илюстрира тази идея, Библията ни
разказва историята (2 Царе 13:23-18:33) на
едно помирение на човешко ниво, което не
е било пълно и безрезервно и затова е
било незадоволително.
Авесалом, синът на цар Давид, убива
своя полубрат Амнон и в страха си от спра-
ведливостта на царя избягва от страната.
Няколко години по-късно приятелите на Да-
вид го убеждават да пренебрегне престъп-
лението и да позволи на Авесалом да се
завърне от изгнание. Царят обаче не смята
едно такова решение за съвсем справедли-
во и затова се опитва да направи компро-
мис. На Авесалом е позволено да се вър-
не, но не му е позволено да влиза в при-
съствието на царя - или „да вижда лицето
на царя", какъвто е еврейският израз
(2 Царе 14:24, 28). Едно такова половинчато
помирение обаче изобщо не е истинско по-
мирение. В този случай то води само до по-
големи преструвки, отчуждение и в крайна
сметка трагедия.
Но като щастлив контраст с този случай,
когато Христос ни помирява с Бога, Бог ни
приема и ни приветства без резерви. Ние
можем да влезем в Божието присъствие по
всяко време (Римляни 5:2; Ефесяни 2:18).
Не е необходимо да чакаме, докато умрем,
за да открием дали ще бъдем допуснати в
присъствието му, или не. Можем да дойдем
веднага, уверени, че Божият гняв срещу
нас е останал в миналото (Евреи 10:19-22)
147

Християнството - опиум или истина?
и че няма нужда да се страхуваме от осъж-
дане или отхвърляне в бъдеще (Евреи 10:14-
18; 1 Йоан. 4:17-19). Божията любов прогон-
ва страха; Божието присъствие става наш
дом. Но условията са строги.
От наша страна трябва да има радикал-
но покаяние пред Бога и вяра само в оно-
ва, което Христос е направил за нас - в
нищо и никого другиго (Римляни 5:9; 8:1;
Йоан 5:24). Истинското покаяние не е прос-
то признаване, че неща като гордостта, лъ-
жата и нечистотата са лоши и грешни, не е
и просто решение да ги изоставим. Истин-
ското покаяние пред Бога означава да
осъзнаем действителното си законово по-
ложение в светлината на присъдата, която
Бог е произнесъл над нас в словото си.
Точно в този момент е много лесно да бъ-
дем не съвсем радикални в своето мисле-
не, оттам и не съвсем реалистични в свое-
то отношение, и в крайна сметка да се опи-
таме да използваме повърхностни лекове,
които няма да ни донесат удовлетворение,
защото не удовлетворяват нито Бога, нито
нас.
Ние знаем, че сме грешници, и като та-
кива сме неприемливи за Бога. Затова с
най-искрени намерения правим онова, кое-
то ни се струва най-очевидно - заемаме се
да се усъвършенстваме с надеждата, че в
крайна сметка ще спечелим Божието прие-
мане (Деяния 20:21). Всъщност обаче това е
сериозно нереалистично в две отношения.
148

7.  В ТЪРСЕНЕ НА ДУХОВНО УДОВЛЕТВОРЕНИЕ
Първо, греховете, които вече сме извър-
шили, са сами по себе си достатъчни, за да
заслужаваме смърт и отхвърляне от Бога.
Никакви бъдещи подобрения не могат да
изличат миналата вина, нито да я компен-
сират, нито да ни откупят от заслуженото
наказание.
Второ, дори ако се заемем да се усъвър-
шенстваме оттук нататък (и дано го напра-
вим), човешкият опит - да не говорим за
Божието Слово - ни предупреждава, че в
края на живота си няма да сме се усъвър-
шенствали достатъчно, за да бъдем приети
от Бога въз основа на нашите постижения.
И тогава Божията присъда над нас пак ще
трябва да бъде такава, каквато е сега:
всички сме съгрешили в миналото, а и в
настоящето все още сме далеч от Божиите
стандарти (Римляни 3:23). И щом е така,
Бог, въпреки цялата си любов, няма да се
преструва, че не е така; той няма да се за-
доволи с нашите неадекватни усилия. Как-
то ясно е формулирано в превода на Ро-
налд Нокс: „Съблюдаването на закона не
може да спечели приемане за нито едно
човешко същество" (Галатяни 2:16).
Това е много мрачна перспектива - но е
по-добре да се изправим пред реалността.
Едва ли ще намерим удовлетворението,
като си заравяме главите в пясъка. Нашето
положение пред Божията справедливост е
изключително тежко. Ето защо, за да има
задоволително  помирение,  Божията спра-
149

Християнството - опиум или истина?
ведливост трябваше да предприеме крайна-
та мярка - Божият Син да изтърпи наказа-
нието според Божия закон заради нас. Ня-
маше друг начин. Ако можехме да бъдем
приети от Бога въз основа на своето усъ-
вършенстване, Христос нямаше да умре -
нямаше да има нужда от това. Но ние не
можем да бъдем приети по този начин и за-
това Иисус трябваше да умре (Галатяни
2:20-21; 3:21-22; Римляни 4:25; 8:32).
От неговата смърт обаче следва най-ве-
ликата и най-славна вест, която някога е
чувал човек. Това, което ние никога не мо-
жехме да постигнем, Христовата смърт е
постигнала вместо нас. Той е задоволил
Божията справедливост, платил е наказани-
ето за греха (2 Коринтяни 5:20-21; Галатяни
3:13-14).
Сега Бог може да приеме, и то да прие-
ме със съвършена, безкомпромисна спра-
ведливост, всеки, който положи вярата си
в Христос и дойде при Бога само въз осно-
ва на неговата жертва. Бог приема всеки
такъв човек без резерви. Всъщност Бог с
всички сили се стреми да покаже колко
пълно и трайно приема такъв човек. Той об-
ръща внимание особено на факта, че
смъртта на нашия Господ е последвана от
неговото възкресение, възнесение и влиза-
не в непосредственото присъствие на Бога.
Освен това той подчертава, че Иисус е вля-
зъл в Божието присъствие не само заради
себе си, но и като обявения представител и
150

7.  В ТЪРСЕНЕ НЛ ДУХОВНО УДОВЛЕТВОРЕНИЕ
предтеча на всички онези, които му се до-
верят. И накрая, Бог заявява, че всички, ко-
ито Иисус представлява по този начин, мо-
гат да бъдат сигурни, че ги е приел така
пълно, съвършено и окончателно, както е
приел техния представител (Евреи 6:17-20;
9:11-14, 24-28; 10:1-18; Ефесяни 2:1-10).
В това се крие тайната на дълбокото и
трайно удовлетворение. Да знаеш, че си
приет от Бога по такъв начин - напълно и
завинаги - означава да имаш мир с Бога.
А мирът с Бога е единствената сигурна ос-
нова за истинско и трайно удовлетворение.
Удовлепгворението да станеш такъв,
какъвто си бил предвиден да бъдеш
Да бъдеш приет от Бога само заради
жертвата и смъртта на Иисус, звучи на
много хора, когато го чуят за първи път,
прекалено хубаво, или по-скоро прекалено
лесно, прекалено привлекателно, за да е
вярно.
Това сякаш означава, че можеш да про-
дължаваш да си грешиш, но това няма да
има значение - пак ще бъдеш приет от Бога
просто защото Иисус е умрял за твоите
грехове и ти си казал, че вярваш в него. С
други думи, това звучи като позволение за
безнаказан живот в грях.
Разбира се, това не е вярно; макар че,
колкото и да е странно, точно така са реа-
гирали хората, когато за първи път са чули
151

Християнството - опиум или истина?
апостолите да проповядват евангелието
(Римляни 3:8, 31; 6:1-2, 15). Това показва, че
трябва да сме на вярната пътека - и знаем
какво са отговорили апостолите.
Тази представа не е вярна поради това,
което означава „да вярваш" в Иисус като
Спасител.
Да вярваме в Иисус не означава просто
да се съгласим с факта, че Иисус е умрял
за нашите грехове. Това означава да му се
посветим безрезервно като Господ.
Нещо повече.
Това означава да приемем Иисус като
жива Личност (Йоан 1:12), да се съединим
с него чрез неговия Дух (Римляни 6:5), да
станем „едно с него" (Йоан 17:20-21; Римля-
ни 8:9-11), да бъдем съединени с него (1 Ко-
ринтяни 6:15-17) в едно живо духовно парт-
ньорство.
Най-близката аналогия в обикновените
взаимоотношения е бракът, в който съпруг
и съпруга стават „една плът". Те вече не са
напълно отделни и независими личности, а
жив съюз (Римляни 7:1-4). И в този съюз с
Христос се крие ключът, начинът, по който
Бог ни прави това, което сме били предви-
дени да бъдем.
Не може да има рай, нито пълно удовлет-
ворение, без ние да станем онова, което
нашият Творец е възнамерявал да бъдем, и
да се държим по съответния начин. Ние ин-
стинктивно  осъзнаваме  това.   Но   Божият
152

7.  В ТЪРСЕНЕ НА ДУХОВНО УДОВЛЕТВОРЕНИЕ
начин да ни направи такива, каквито сме
били предвидени да бъдем, е радикално
различен от онова, което обикновено си
мислим.
Ние естествено мислим в посока да се
усъвършенстваме. Харесва ни да мислим,
че сме в основата си добри, с тук-таме ня-
кое морално петънце, може би и малко
явна гнилост, която леко разваля иначе
съвсем приличната ябълка. Надеждата и
очакванията ни са, че като приложим мал-
ко религиозна дисциплина или дори някоя
средно сериозна духовна хирургическа
операция, в крайна сметка ще станем тол-
кова добри, че ще можем да се наслажда-
ваме на Божия рай и да дадем своя принос
към него.
Но Бог не мисли по този начин. Новият
Завет никога не говори за усъвършенства-
не на нашия стар живот или паднала при-
рода.
Бог прави нещо много по-радикално.
Той посява във вярващия нов живот
(1 Петр. 1:23-2:3), който носи със себе си
нова природа (2 Петр. 1:4; Колосяни 1:27;
3:3-4) с нови сили, нови инстинкти и нов по-
тенциал. Ето защо в миналото, когато хора-
та са ставали християни, те са приемали
ново име. Симон например е бил преиме-
нуван на Петър (Йоан 1:42). Новото име не
е било израз на благочестива надежда, че
един ден те са щели да се усъвършенстват.
153

Християнството - опиум или истина?
Това е било признание, че Христос им е
дал нов живот (Римляни 6:4), нова сила,
нова природа, която не са имали преди.
„Нов човек", „нова природа" (Колосяни
3:10) или „ново творение" (2 Коринтяни
5:17) - това са някои от понятията, които
ранните християни са използвали за този
дар на новия духовен живот, който са по-
лучавали чрез своя съюз с Христос.
Получаването на нов живот не означава,
че старата паднала природа е изчезнала и
повече нито се вижда, нито се чува. Полу-
чаването на нов живот е като пускане на
жълъд в гроб - той няма да подобри състо-
янието на трупа, но от него ще започне да
се развива един самостоятелен нов живот,
който постепенно ще измести всичко оста-
нало.
Така вярващият в Иисус вече има не
една, а две природи - старата и новата.
Той е призован постоянно да подновява ре-
шението и усилията си да съблича старата
природа (Ефесяни 4:22-23), да я умъртвява
(Колосяни 3:5), да не й позволява да цару-
ва (Римляни 6:12) и да се облича с новата,
която постоянно се обновява (защото това
е характерно за живота) в познание по об-
раза на Бога, нейния Творец (Ефесяни 4:22-
24).
Разбира се, това е дело за цял живот -
постоянно да събличаме старото и да кул-
тивираме новото. Това е борба (Галатяни
5:16-17), война, в която не печелим всяка
154

7.  В ТЪРСЕНЕ НА ДУХОВНО УДОВЛЕТВОРЕНИЕ
битка, но в която има прошка за провала
(1 Йоан. 1:7-9) и сигурност в окончателната
победа (Римляни 5:2; 8:29-30). Във всеки
вярващ новият живот ще расте и ще се
развива, докато накрая личността се прео-
брази по образа на самия Христос.
А какво става, можем да запитаме, ако
след като получим този нов живот, ние го
занемарим и вместо това насърчаваме ста-
рия и му се отдаваме? Това има ли значе-
ние?
Да, има значение.
Ако действаме по този начин, Бог ще
приложи спрямо нас дисциплинарни мерки.
Ние трябва да използваме новите си духов-
ни сили и да пречим на старата, паднала
природа да ни контролира. Ако не го пра-
вим, Бог ще трябва да предприеме по-драс-
тични стъпки. Това може да означава бо-
лести или дори преждевременна физическа
смърт. Въпросът е толкова съществен, че
Павел се спира подробно върху него в
1 Коринтяни 11:23-32. Целият пасаж е ва-
жен.
Божиите дисциплинарни мерки са нещо
изключително сериозно. Бог няма да ни
позволи, ако сме искрени последователи
на Христос (Евреи 12:8, 3-11; филипяни
3:10-14), да станем самодоволни или цинич-
ни. Нито ще ни позволи да бъдем доволни
от себе си, докато той не е доволен от нас.
Но забележете, че дори в крайния случай,
когато Бог взима вярващия от света чрез
155

Християнството - опиум или истина?
физическа смърт заради невнимателния му
живот, Библията изрично казва, че вярва-
щият няма да бъде осъден заедно със све-
та (1 Коринтяни 11:32). Ето причината: ма-
кар възможността да се наслаждаваме на
Бога и Бог да ни се наслаждава да зависи
от култивирането на новия живот, който
сме получили чрез Христос, нашето прие-
мане от Бога никога не е зависило и няма
да зависи от духовния ни прогрес, а само
от онова, което Христос е направил за нас
чрез смъртта си. Затова нашето приемане
остава завинаги сигурно.
И така, това е Божият начин да ни нап-
рави онова, което е предвидил да бъдем.
Това е единственият ефективен и задоволи-
телен начин (Галатяни 1:8; Колосяни 2:20-
23).
Удовлетворението да работим, както е
било предвидено да работим
Разбираемо е, че ако Бог ни е направил,
за да вършим волята му и да му носим нас-
лада (както казва Библията, Откровение
4:11; Колосяни 1:16), ние никога няма да
можем да намерим удовлетворение, ако не
работим така, както е било предвидено, и
не постигаме целта, за която сме били съз-
дадени. Това, разбира се, означава да се
отказваме от своите пътища и мисли вина-
ги, когато те са различни от Божиите. Това
156

7.  В ТЪРСЕНЕ НА ДУХОВНО УДОВЛЕТВОРЕНИЕ
означава винаги да казваме: „Не моята
воля да бъде, а твоята."
Честно казано, за мнозина от нас това
звучи като мрачен и плашещо непривлека-
телен начин на живот.
Ние нямаме нищо против да бъдем уме-
рено религиозни - но да пленяваме всяка
мисъл да се покорява на Христос, както се
изразява Павел (2 Коринтяни 10:5), да се
съобразяваме с Христос като Господ за
всичко, което вършим в живота си, и да
приемаме неговото управление във всичко
- е, казваме си, само един роден светия би
могъл да живее така - и подозираме, че
дори и на него такъв живот едва ли би мо-
гъл да му харесва.
Може би е естествено е да мислим по
този начин. Но това показва как несъзна-
телно сме си създали една твърде обидна
и клеветническа представа за Бога, сякаш
той е, ако не тиранин, то поне убиец на
всяка радост. Каквото и да мислим за Бога,
то, разбира се, не променя факта, че като
негови творения ние сме длъжни да му слу-
жим. Но да му служим само от чувство за
дълг също е незадоволително и дори да ус-
пяваме да го правим, това по-скоро би ни
накарало да се смятаме за мъченици, би ни
създало противното самочувствие от типа
„какво добро момче съм си аз".
Единственият приемлив и носещ удовлет-
ворение начин да служим на Бога е да го
157

Християнството - опиум или истина?
правим доброволно, с радост, с цялото си
сърце, ум, душа и сила - по-скоро от лю-
бов, отколкото по задължение.
Но как може да стане това?
С достатъчно усилия на волята можеш да
си наложиш да служиш на Бога, но не мо-
жеш да се насилиш да го обичаш. Каква е
тогава тайната да обичаме Бога и да му
служим, както сме били предвидени?
Павел ни казва. Това е смесица от лю-
бов и логика. Когато започнем да разбира-
ме какво е направил Христос за нас, бла-
годарността ще промени не само чувствата
ни, но ще има мощно въздействие и върху
начина, по който живеем. С преливащо усе-
щане за Христовата любов лично към него,
Павел казва:
„... животът, който сега живея в плътта,
го живея с вярата в Божия Син, който ме
възлюби и предаде себе си заради мен
(Галатяни 2:20). И още: Христовата любов
ни принуждава, като разсъждаваме така,
че ако един е умрял за всичките, тогава
и всичките са умрели; и че Той умря за
всички, така че тези, които живеят, да не
живеят вече за себе си, а за Този, кой-
то за тях е умрял и е бил възкресен"
(2 Коринтяни 5:14-15).
Павел винаги е бил, както сам казва
(филипяни 3:4-6), религиозно настроен, но
не винаги е мислел по този начин. В мла-
158

7.  В ТЪРСЕНЕ НА ДУХОВНО УДОВЛЕТВОРЕНИЕ
дите си години той смятал, че да служиш на
Бога е средство да трупаш заслуги, и че
това е начинът за постигане на спасение.
Затова постоянно се стараел да служи на
Бога с огромно усърдие и решителност. Но
всичко, което успял да постигне по този на-
чин - по собствените му думи - било да
натрупа куп религиозни дела, които не
стрували абсолютно нищо - които били по-
малко от нищо в Божиите очи (Филипяни
3:7-8). Те само го направили горд, непрек-
лонен и жесток човек (1 Тимотей 1:13; Дея-
ния 26:9-11).
Промяната дошла, когато открил кой е
всъщност Христос, какво е направил той за
него и защо изобщо е било нужно да го
прави. Той открил, че не само е далеч от
религиозния успех, който мислел, че пости-
га, но и самият той е окаян, жалък грешник.
Неговите предполагаеми заслуги били само
грозен боклук; религиозните му упражнения
били безполезни; Божият закон, който до-
тогава си въобразявал, че спазва, само го
осъждал.
И тогава открил Христос. Открил кой е
той. Този Иисус, когото той бил отхвърлил
и преследвал в името на Бога, всъщност
бил самият въплътен Бог!
Откритието било потресаващо.   ,.
То разобличило религиозността на Павел
като изражение на собственото му своево-
лие, като служба и угаждане на собствено-
159

Християнството - опиум или истина?
то му его под маската на религията и дейс-
твителна (макар и скрита и неосъзната)
съпротива срещу Бога.
После открил още нещо за Божия Син и
това преобърнало цялата мотивация на не-
говия живот.
Открил, че още докато е бил враг на
този Иисус, той го е обичал лично и добро-
волно е умрял за него, за да не трябва Па-
вел да загине от Божия гняв.
За Павел резултатът бил непресекваща
благодарност.
Но не само благодарност. Чистата логи-
ка му показвала, че ако Христос не бил ум-
рял за него, то той трябвало да умре сам.
Следователно, той дължал живота, който
сега живеел, изцяло на Христос. Този жи-
вот вече не бил негов собствен - той при-
надлежал на Христос, бил купен с цената
на неговата изкупителна смърт (1 Коринтя-
ни 6:19-20). Следователно сега трябвало да
живее изцяло за Иисус. И Павел добровол-
но и с радост заживял по този начин. Само
така любовта му към Иисус можела да на-
мери удовлетворение.
Следващото откритие на Павел било, че
когато човек с любов и благодарност под-
чини живота си на управлението на Хрис-
тос, неговото „иго" всъщност е благо, както
казва самият Иисус, и бремето му е леко
(Матей 11:28-30).
160

7.  В ТЪРСЕНЕ НА ДУХОВНО УДОВЛЕТВОРЕНИЕ
Христос в крайна сметка е нашият Тво-
рец. Той знае как би трябвало да работим.
Неговото управление и дисциплина не са
тирания, която ни принуждава да живеем
неестествено. Напротив, неговият контрол
е необходим, за да ни предпази да не се
съсипем от постоянното живеене противно
на целите, за които сме били създадени.
Единственият начин да осъществим истинс-
ки себе си е да живеем и да работим така,
както сме били предвидени да го правим.
Другото откритие, което направил Павел,
било, че служенето на Христос носи голяма
награда (1 Коринтяни 3:11-15). Разбира се,
наградата не е спасението, нито приемане-
то от Бога. Награда се получава за свърше-
на работа (1 Коринтяни 3:14), докато спасе-
нието никога не е резултат от свършена ра-
бота - то ни се дава безплатно, като пода-
рък (Ефесяни 2:8-10).
Наградата, за това, че работим за Хрис-
тос, е първо чистата радост и удовлетворе-
ние да знаем, че радваме Господа (Матей
25:23). На второ място е удовлетворението,
че постигаме нещо стойностно, нещо, кое-
то има вечно значение (1 Коринтяни 3:14;
1 Петр. 5:4). И трето, това е откритието, че
сме развили потенциала си да вършим по-
велики и по-значими неща (Лука 19:16-17).
Ако Павел е имал мото, мисля, че то е
било такова: „Животът за мен е Христос"
(Филипяни 1:21). И когато е дошло времето
161

Християнството - опиум или истина?
да умре, не е имало и следа от съжаление.
Нищо друго освен удовлетворение (2 Тимо-
тей 4:6-8).
Разбира се, ние може да се изкушаваме
да мислим, че Павел е такъв светия, че не-
говият опит няма нищо общо с нашия. Но
това не е така. Той сам ни казва, че Бог е
определил неговото обръщане като модел
за всички останали (1 Тимотей 1:16).
Удовлетворението да знаеш какво става
Да не знаеш какво става може да бъде
много отчайващо. Да си принуден да рабо-
тиш за някакъв план, без да ти се каже ка-
къв точно е той; да се очаква от теб да се
бориш и да се жертваш за него, без дори
да знаеш дали планът успява или не, дали
жертвите в крайна сметка ще бъдат оправ-
дани, или цялото начинание ще свърши с
провал или дори с трагедия - това е мъчи-
телен и незадоволителен начин да продъл-
жаваме напред.
За нещастие точно така живеят, работят
и умират много хора. При по-малките пла-
нове и проекти в живота, при своите собс-
твени планове и амбиции те правилно се
опитват да определят целите си, преценя-
ват шансовете си за успех, решават дали
евентуалният успех би си струвал усилията
за постигането му.
162

7.  В ТЪРСЕНЕ НА ДУХОВНО УДОВЛЕТВОРЕНИЕ
Но за целта на самия живот и онова, ко-
ето лежи отвъд него, за това, дали ще се
окаже, че трудът и жертвите в този живот
са имали смисъл за някаква вечна цел, или
целият живот ще свърши с вечна катастро-
фа - за това те имат само най-мъгляви
представи и най-несигурни надежди. Някои
дори предполагат, че на нас ни е било оп-
ределено да живеем в несигурност, че това
е вярата - да живееш смело в несигурност.
Но, разбира се, вярата, в библейския сми-
съл на думата, е точно обратното на неси-
гурността. „Вярата, казва Библията (Римля-
ни 10:17), идва от онова, което слушаме, а
онова, което слушаме, е от проповядването
на Христос".
С други думи, вярата е нашият отклик на
онова, което ни казва Бог. А ако Бог ни
казва нещо, ние можем да бъдем всичко
друго, но не и несигурни в него. Когато слу-
шаме Христос, той прогонва всякаква неси-
гурност.
В него ние откриваме не само Този, чрез
когото е направено всичко, но Този, за ко-
гото е направено всичко (Колосяни 1:16).
Той ще наследи всичко; огромните придо-
бивки от историята ще бъдат негови; той е
целта на всичко (Евреи 1:2). Нещо повече,
той не ни държи на тъмно относно своите
планове, както лично за нас, така и за све-
та като цяло. Тъй като ние сме ограничени
същества, очевидно много неща за идния
163

Християнството - опиум или истина?
свят не могат да ни бъдат казани, тъй като
в сегашното си състояние не можем да ги
разберем. Но доста много ни е казано, с
достатъчна сигурност, за да удовлетвори
вярата ни и да изпълни живота ни със сми-
съл и цел.
„Не ви наричам вече слуги, защото слу-
гата не знае какво върши Господарят му а
вас нарекох приятели, защото ви явих
всичко, което чух от Своя Отец" (Йоан
15:15). Затова ни се казва, че Иисус, който
си е отишъл от нас чрез възнесението, ще
се върне отново. „В дома на Отца Ми има
много жилища. Ако не беше така, Аз щях да
ви кажа, защото отивам да ви приготвя
място. И като отида и ви приготвя място,
пак ще дойда и ще ви взема при Себе Си,
така че където съм Аз, да бъдете и вие"
(Йоан 14:2-3). Това ни дава сигурна и непок-
латима надежда за възкресението при Вто-
рото идване на Христос, което е утеха и на-
сърчение за нас (1 Солунци 4:13-18).
Смъртта не е последната дума; тя няма
да има крайната победа (1 Коринтяни 15:54-
58). Тя не свежда живота до нищо и следо-
вателно не го прави безсмислен. Христос
ще дойде отново; мараната - арамейският
израз „Господ ще дойде" (1 Коринтяни
15:22) - е обединяващият лозунг на всички
християни.
Междувременно, докато настъпи това ве-
лико събитие, на отделния вярващ е казано
164

7.  В ТЪРСЕНЕ НА ДУХОВНО УДОВЛЕТВОРЕНИЕ
какво ще стане с него лично, когато дойде
смъртта. Както човек, работил дълго време
далеч от родината си, след като свърши ра-
ботата, се прибира у дома, така и вярващи-
ят при смъртта си отива да бъде с Христос
(Лука 23:43; Филипяни 1:23; 2 Коринтяни 5:6-
8), да бъде у дома при Господа.
Това е изключителна утеха за отделния
човек. Но колкото и да е прекрасно, Бог е
предвидил нещо много повече от това да
ни спаси и да ни направи съвършени хора.
Христос ни казва, че цялото творение ще
бъде възстановено. Природата няма да ос-
тане завинаги окована в скръбта на пре-
ходността и тлението. „Самото творение ще
се освободи от робството на преходността
и ще премине в славната свобода на Божи-
ите деца" (Римляни 8:18-21). Какво точно ще
означава това на практика, не знаем и не-
съмнено не бихме могли да разберем в се-
гашното си ограничено състояние. Но това
няма значение. Въплъщението и телесното
възкресение на Господ Иисус означават, че
материята е принципно добра, че светът на
природата не е илюзия, не е безсмислен
цикъл, от който, ако сме мъдри, ще се опит-
ваме да избягаме.
Материалният свят е чудесна идея на са-
мия Бог. Този свят е временно увреден от
бунта на интелигентните и морално отго-
ворни същества срещу Твореца. Но това
състояние няма да трае вечно. Самото тво-
165

Християнството - опиум или истина?
рение ще бъде помирено и ще служи на во-
лята на Твореца (Колосяни 1:20). Материя-
та в крайна сметка ще функционира съвър-
шено за слава на Бога.
Следователно в историята има цел -
може да е скрита, но я има. Човешките уси-
лия в крайна сметка не са напразни. Възк-
ресението на Христос е описано като пър-
вия плод на една жетва. Жетвата ще
включва възкресението на всички помире-
ни с Бога хора. Ако сме вярващи, това ще
ни дава увереност да живеем и да работим
с всички сили. Защото знаем, че онова, ко-
ето правим, не е безсмислено (1 Коринтя-
ни 15:58). Оттук идва удовлетворението.
Нека никой не казва, че това е бягство
от действителността. То предполага, че вся-
ко решение, всяко действие тук, в този жи-
вот, има вечно значение. За християнина в
това се съдържа обещанието и на сегаш-
ния, и на идещия живот (1 Тимотей 4:8). За
невярващия накрая ще се окаже, че този
живот за жалост е бил твърде важен (Йоан
3:36; Откровение 21:8; Матей 12:36-37).
Пътят към удовлетворението
Щом съществува духовно удовлетворе-
ние, как тогава можем да го получим?
Всичко дотук би било излишно, ако накрая
не стигнем до този личен практически въп-
рос.
166

7.  В ТЪРСЕНЕ НА ДУХОВНО УДОВЛЕТВОРЕНИЕ
Отговорът е самата простота. „Повярвай
в Господ Иисус Христос и ще се спасиш",
казва Писанието (Деяния 16:30-31). Но точ-
но простотата му може да се окаже мъчи-
телна трудност. Не вярваме ли всички, или
поне повечето от нас, по някакъв начин в
Иисус?
По някакъв начин да; но очевидно тази
вяра, която действително получава предла-
ганото от Иисус удовлетворение, трябва да
бъде някак по-дълбока, по-истинска, по-
близка и лична от повърхностното общо
вярване в Иисус.
Истинската вяра, казва Библията (Римля-
ни 10:17), идва от слушане на това, което
Иисус говори. Не става дума, разбира се,
да чуваме гласове от небето, а да слушаме
Иисус да ни говори чрез Библията и да
позволим чрез неговия Дух словото му да
оживее, да стане съзидателна реалност за
нас. Точно по тази причина той ни е оста-
вил записан разговора, който е имал с
една жена точно на тази тема - за получа-
ването на духовно удовлетворение. Ето ис-
торията. Прочетете я. Прочетете я още вед-
нъж. И докато слушате Иисус да говори на
една жена преди толкова векове, помолете
се той да заговори и на вас, сега, чрез
Духа си. И той ще го направи (Йоан 6:37).
„И така, дойде в един самарийски град,
наречен Сихар, близо до землището, ко-
167

Християнството - опиум или истина?
ето Яков даде на сина си Йосиф. Там
беше Якововият кладенец. И така, Иисус,
изморен от пътуване, седеше така на
кладенеца. Беше около шестият час.
Дойде една самарянка да си извади
вода. Иисус й каза: Дай ми да пия; за-
щото учениците Му бяха отишли в града
да купят храна. Тогава самарянката Му
каза: Как Ти, който си юдеин, искаш
вода от мен, която съм самарянка? За-
щото юдеите не общуват със самаряните.
Иисус в отговор й каза: Ако знаеше Бо-
жия дар и кой е Онзи, който ти казва:
Дай Ми да пия; ти би поискала от Него и
Той би ти дал жива вода. Жената Му
каза: Господине, нямаш почерпало, а и
кладенецът е дълбок; тогава откъде имаш
живата вода? Нима Ти си по-голям от
баща ни Яков, който ни е дал кладенеца,
и сам той е пил от него, както и синове-
те му, и добитъкът му? Иисус в отговор й
каза: Всеки, който пие от тази вода, пак
ще ожаднее; а който пие от водата, коя-
то Аз ще му дам, няма да ожаднее до
века; а водата, която ще му дам, ще ста-
не в него извор на вода, която извира за
вечен живот. Жената Му каза: Господи-
не, дай ми тази вода, за да не ожадня-
вам и да не извървявам толкова път до-
тук, за да изваждам. Иисус й каза: Иди,
повикай мъжа си и ела тук. В отговор
жената  Му каза:  Нямам  мъж.   Исус  й
168

7.  В ТЪРСЕНЕ НА ДУХОВНО УДОВЛЕТВОРЕНИЕ
каза: Добре каза, че нямаш мъж; защо-
то петима мъже си имала и този, който
сега имаш, не ти е мъж. Това ти право
каза. Жената Му каза: Господине, виж-
дам, че Ти си пророк. Нашите бащи вър-
ху този хълм са се покланяли, а вие каз-
вате, че в Ерусалим е мястото, където
трябва да се покланяме. Исус и каза:
Жено, вярвай Ми, че иде час, когато
нито върху този хълм, нито в Ерусалим
ще се покланяте на Отца. Вие се покла-
няте на онова, което не знаете; ние се
покланяме на онова, което знаем; защо-
то спасението е от юдеите. Но идва ча-
сът, и сега е, когато истинските поклон-
ници ще се покланят на Отца с дух и ис-
тина; защото такива иска Отец да бъдат
поклонниците Му. Бог е дух; и онези, ко-
ито Му се покланят, с дух и истина тряб-
ва да се покланят. Жената Му каза:
Зная, че ще дойде Месия, който се нари-
ча Христос; Той, когато дойде, ще ни изя-
ви всичко. Исус й каза: Аз съм, който
разговарям с теб" (Йоан 4:5-26).
169

От същите абтори

Дефиниция на
\ христаяяствотб
xpucm иянстбото

Верен
1о8 стр.
Попитали веднъЖ известния индийски фи-
лософ и дърЖавник Махатма Ганди защо не се
присъедини към християнската църква. Той
отговорил: „Към коя?" Наистина, в световен
мащаб съвременното християнство предс-
тавлява много объркана и объркваща картина.
В течение на историята по християнството са полепнали
немалко суеверни добавки като ракообразни Животинки по кор-
пуса на кораб и често е трудно да се различи неизменната сър-
цевина на християнството. Целта на тази книга е да помогне
на читателя да разбере тази сърцевина.
ТУК ЩЕ ПРОЧЕТЕТЕ:
Фаталният недостатък на сбета
Магията и ебангелието
Христос сред философите

бибмиеки
аояятйя
 Ключови библейски понятия
 Верен,
 178 стр.

|ф«Ф* «»■ Моя ПмоЬС
Никой не моЖе да смята себе си за наис-
тина образован човек, без да има някакви поз-
нания върху Библията. Тя е първата ВаЖна
книга, която е била отпечатана, и никоя дру-
га книга не е била четена от поВече хора и
публикувана на повече езици. Тя е оказала, и
все още оказва огромно влияние върху све-
товната мисъл.
Когато я четем срещаме в нея думи и понятия, които, макар
8 известен смисъл познати, не моЖем Веднага да разберем, тъй
като се използват като специални термини. Както Във всяка
друга област, усвояването на специалните термини на Библия-
та ни помага не само да я разбираме по-добре, но и по-добре да
я представяме на другите и така да им отваряме прозорец към
един цял нов сбят.

■Бмтпшяш

Библия
Верен
1435 cmp.
Библията - ребизирано изда-
ние „Верен" на съвременен бъл-
гарски език ползВа като изход-
на осноВа пребода фоти-
ноВ/СлабейкоВ/НиколоВ. Точ-
ността на текста е гарантира-
на от изключително подробно-
то сравнение с оригиналните
текстове и реномирани пребо-
ди. Изданието съдърЖа подроб-
ни препратки, паралелни паса-
>ки, кратък тематичен конкор-
данс и прилоЖен атлас с 11
цбетни карти.

Новият Завет
Лса\лш *
Притчи
Новият Завет
Псалми
Притчи
Верен
645 стр.
Новият Завет с Псалми и
Притчи на съвременен българ-
ски език, ревизирано издание
„Верен", е с едър шрифт, удобен
за четене.
Точността на текста е гарантирана от изключи-
телно подробното сравнение с оригиналните текс-
тобе и реномирани пребоди. Изданието съдърЖа
подробни препратки и паралелни пасаЖи.

:''882118

881218

Ц   98  /IB.

Карл Маркс пише: „Религията е стонът на по-
тисканото същество, сърцето на безсърдечния
свят ... опиумът за народа." С тези думи Маркс
критикува не само лъжливите религии. Самата
Библия с не по-малка острота осъжда фалшивата
религиозност. Маркс обаче осъжда всякаква вяра
в Бога. Дали е бил прав? Дали независимостта от
Бога е решението на нашите проблеми - или по-
скоро причината за тях?
Много мислещи хора срещат трудности, които
им пречат да приемат посланието на християнст-
вото. Тази книга има за цел да разгледа честно
някои от тези трудности и да покаже, че те не са
непреодолими. Личната вяра в Христос не е инте-
лектуално самоубийство.
проф. д-р Дейвид У. Гудинг е магистър на хуманитарните
науки, доктор на науките, заслужил професор по старозаве-
тен гръцки в кралския университет в Белфаст и член на
Кралската ирландска академия. Професор Гудинг активно
изнася лекции на библейски теми в много страни. Той е ав-
тор на редица академични трудове и библейски коментари.
На българския читател е познат с коментара си на Посла-
нието към Евреите („Непоклатимото царство", ИК Нов Чо-
век) и на Евангелието според Йоан 13-17 гл. („В училището
на Христос", ИК ВЕРЕН).
проф. д-р Джон К. Ленокс е магистър и доктор на нау-
ките, научен сътрудник към Грийн Колидж, Оксфорд, и стар-
ши преподавател в института Уитфийлд. Той е автор на ре-
дица академични трудове в областта на чистата математи-
ка. Популярен лектор по математика и апологетика в много
страни.