Дефиниция
ма
хриетиянетвото

проф. д-р Дейвид Гудинг
проф. д-р Джон Ленокс

ВЕРЕН

проф. д-р Дейвид Гудинг
проф. д-р Джон Ленокс
Дефиниция
на
християнството
Издателство ВЕРЕН
площад „Славейков" 1, София 1000

Най-напред публикувана в „Литературная
газета" за учителите в руските училища
© 1997, The Myrtlefield Trust
Оригинално заглавие:
The Definition of Christianity
Първо българско издание
© 2004, Издателство ВЕРЕН ЕООД
площад „Славейков" 1, 1000 София
Преводач: Венцеслава Узунова
Редактор: Даниела Дойчинова
Коректор: Юлиана Балканджиева
Предпечатна подготовка: ВЕРЕН ЕООД
Корица: Здравко Ненов
Печат: АСИ - Панчо Цекин
ISBN: 954-8225-48-4

Съдържание
Предговор на авторите   	7
1.	Истинската революция   	9
2.	Основната дефиниция	19
3.	фаталният недостатък на света   ... 31
4.	Сблъсък на мирогледи	41
5.	Мъченичество или фанатизъм?  .... 51
6.	Магията и евангелието    	59
7.	Истинското значение на обръщането 69
8.	Истинският интернационализъм    ... 79
9.	Борбата срещу религиозното
потисничество   	 89

10.	Неприкосновеността на човешката
личност	101
11.	Христос сред философите    	111
12.	Християнството и свободата
на словото	123
За по-нататъшно изучаване	136

Првдговор на авторите
Тази книга представлява сборник от ста-
тии, които се появиха в няколко последова-
телни броя на руския вестник „Литератур-
ная газета" през 1992 г. Първоначалният
подтик за тяхното написване дойде от ня-
колко руски учени, които изразиха желание
да научат нещо повече за началото на
християнството, тъй като се чувстваха не-
достатъчно информирани по тази тема. По-
ложителният отклик от читателите на „Лите-
ратурная газета" показа, че още много
хора проявяват същия интерес. Този факт
насърчи авторите да съберат статиите в от-
делно издание, за да бъдат достъпни за по-
широк кръг читатели в едно време, когато,
според тях, интересът към тези въпроси е
по-голям от всякога.
проф. д-р Дейвид Гудинг и
проф. д-р Джон Ленокс
март 1997

1
ИСТИНСКАТА
РЕВОЛЮЦИЯ
Веднъж попитали известния индийски
философ и държавник Махатма Ганди защо
не се присъедини към християнската църк-
ва. Той отговорил: „Към коя?" Наистина, в
световен мащаб съвременното християнст-
во представлява много объркана и обърк-
ваща картина.
За това има няколко причини: първо, в
течение на историята по християнството са
полепнали немалко суеверни добавки като
ракообразни животинки по корпуса на ко-
раб - толкова много, че понякога заплаш-
ват да потопят кораба под вълните на през-
рението на мислещите хора.
Но другата причина е по-сериозна - в
крайна сметка наблюдателният човек лесно
ще направи разлика между кораб и ракоо-
бразни налепи. Много по-трудно е за външ-
ния човек обаче да разграничи първоначал-

Дефиниция на християнството
ното историческо християнство от различ-
ните развития на доктрината и практиката,
които са настъпили в християнския свят
през вековете. Това е много жалко, защо-
то те често замъгляват оригинала и неиз-
менните исторически факти, които предс-
тавляват постоянната сърцевина и същност
на християнството.
В крайна сметка християнството в сърце-
вината си не е система от нравоуче-
ния(като конфуцианството), която трябва да
се адаптира към променливия облик на ве-
ковете, за да не стане отживелица. То не е
и система от абстрактни универсални фило-
софски истини, чиято валидност е незави-
сима от мислителите, които първоначално
са ги формулирали. Не прилича и на мно-
гото езически религии - системи от ритуа-
ли, чиято ефективност зависи от това, дали
ще бъдат изпълнени правилно.
Както би казал апостол Павел, говорите-
лят на ранната църква, християнството е
добрата вест за една историческа лич-
ност - Иисус Христос от Назарет, който
като човек се ражда от царското потомст-
во на Давид и е изявен като Божи Син със
сила чрез своето възкресение от мъртви-
те.1 Самият Иисус Христос е добрата вест:
неговата личност, неговият живот - онова,
което прави, поучава и за което претенди-
ра; неговата смърт - онова, което тя озна-
чава; и възкресението му, което демонстри-
ра, че твърденията му са верни. Тези исто-
10

1. Истинската революция
рически факти са сърцевината на христия-
нското евангелие. Те и следствията от тях
са записани в Новият Завет.
От всички писатели на Новия Завет най-
голям литературен и исторически гений не-
съмнено е Лука, авторът на евангелието,
носещо неговото име, и на съпътстващия го
разказ - Деяния на апостолите. Ренан,
който едва ли е симпатизирал на съдържа-
нието на Евангелието според Лука, го опис-
ва като „най-красивата книга в света"; а
книгата Деяния на апостолите, макар и не
в същия смисъл „красива", изпълнява една
уникална цел не само в Новия Завет, но и
в цялостните литературни сведения за све-
товната история.
В Новия Завет откриваме, че още трима
писатели заедно с Лука ни разказват за
живота, смъртта и възкресението на Хрис-
тос. Останалата част от Новия Завет се
състои от писма, написани до различни гру-
пи християни. От това разбираме, че по
времето на написването на Новия Завет
многонационалните християнски църкви
вече са били установени - явно забележи-
телно бързо - не само в Палестина, където
е живял Христос, но и по цялото Средизем-
номорие: в просветената Атина; в бляска-
вия, но порочен търговски Коринт; в еле-
гантния Ефес; в примитивната Пафлигония;
и дори в метрополиса на империята, самия
Рим.
11

Дефиниция на християнството
Веднага възниква въпросът как започва
всичко. Как се появяват тези църкви? Лука
се наема да отговори на този въпрос.
Именно той ни разказва как християнските
апостоли и мисионери обикалят римския
свят и проповядват евангелието, така че
множества от юдеи и езичници чуват еван-
гелието, повярват, намират спасение чрез
Христос и се събират в християнски църк-
ви.
Налагат се обаче и по-дълбоки въпроси:
какво е съдържанието на това евангелие?
Очевидно ранните християни не са чакали
тяхното послание да бъде дефинирано от
тържествените църковни декрети на по-къс-
ните векове, за да започнат да го пропо-
вядват. Хората също не са чакали по-късни-
те доктринални развития, за да повярват и
да намерят спасение чрез Иисус Христос.
Тогава какво е посланието, което се оказ-
ва така ефективно през ранните години на
християнството? Кои са основните му чер-
ти? Кой ги е определил и как? Именно на
този последен въпрос преди всичко се за-
ема да отговори Лука.
Преди да разгледаме как го прави, тряб-
ва да видим доколко подготвен е той за
тази задача. На първо място, Лука е спът-
ник на апостол Павел и свидетел от първа
ръка на формирането на много християнс-
ки църкви, както и на проповядването, чрез
което те се образуват.
12

1. Истинската революция
Второ, по време на двете години, през
които Павел е затворник в Кесария, Лука
има възможността да се консултира със
съвременниците на Иисус Христос и да на-
учи основните факти за служението на на-
шия Господ от очевидци (както ни казва в
предговора на своето евангелие). Вярно е,
че трудът на Лука е бил жестоко критику-
ван, но съвременните изследвания показ-
ват, че там, където думите му могат да бъ-
дат проверени, той се доказва като досто-
верен и точен историк. Това се потвържда-
ва и в изключително подробния и докумен-
тиран труд на д-р Колин Хелър „Книгата Де-
яния в рамката на елинистичната история".2
Но геният на Лука като историк личи най-
вече от факта, че той не се опитва да опис-
ва всяка дребна подробност от всяко свое
пътуване3 и всяка проповед на всеки хрис-
тиянски мисионер. Естествено, той се инте-
ресува от географското разпространение
на християнството. Забележете обобщения-
та, с които той завършва всеки раздел на
своя труд - като камбанен звън те обявяват
неизбежното разпространение на Божието
Слово и последвалото умножаване на хрис-
тиянските църкви. Но ако разглеждаме под-
бора на материала във всеки от тези ос-
новни раздели, лесно ще открием, че пър-
востепенният му интерес е другаде.
Да вземем например първия раздел (1:1
- 6:7). Тук Лука описва как апостолите със
сила от Светия Дух обявяват безспорния
13

Дефиниция на християнството
факт на Иисусовото възкресение и внуша-
ват на своите слушатели неизбежния извод
от него: Бог направи този Иисус, когото вие
разпънахте, Господ и Христос. И спасение-
то, и прошката на греховете са в него, и
само в него. Тогава обаче настъпва криза
- Синедрионът забранява всякакво пропо-
вядване в името на Иисус.
За тогавашния юдаизъм Синедрионът е
представлявал върховния религиозен авто-
ритет. Апостолите са били възпитани в юда-
изма, а християнството се ражда сред тях.
Да не се подчинят и да се противопоставят
на Синедриона е много сериозна стъпка, и
то стъпка, която води до всякакви предви-
дими и непредвидими последствия.
Но да се подчинят на Синедриона, в този
случай означавало да се отрекат от самата
сърцевина, живот и душа на християнство-
то. Да отрекат или да замълчат за божест-
веността и месианския характер на живия
Господ, би било непокорство към Бога, из-
мяна на Христос и на каузата на човешко-
то спасение. Компромисът е невъзможен.
Без колебание апостолите не се подчиня-
ват и се опълчват срещу Синедриона - така
християнството прави първата си стъпка
встрани от официалния юдаизъм.
Така, с тънкия усет на историка за дейс-
твително значимото и важното, Лука ни по-
казва, че апостолите на нашия Господ
Иисус определят за всички времена първа-
14

1. Истинската революция
та, главна и неотменима основа на христи-
янското евангелие.
Във втория основен раздел на труда (6:8
- 9:31) Стефан, първият християнски мъче-
ник, макар да е възпитан да уважава
юдейския храм, започва да осъзнава, че
Христовата жертва на кръста, неговото въз-
кресение и влизане в небето, имат следст-
вия, които в крайна сметка ще направят
храма отживелица, заедно с цялата му
сложна система от жертви, ритуали и све-
щенство. Заради това, че прокарва този
възглед и го поддържа в публични спорове,
той е изправен на съд, където искат живо-
та му. Но Стефан не се опитва да се отмет-
не. За него християнското разбиране за но-
вия път за приближаване на човека към
Бога, открит от Христос, е толкова важно,
че компромисът е невъзможен. Така Сте-
фан умира и християнството определя още
един елемент от своето същностно посла-
ние.
В третия раздел (9:32 - 12:24) Лука раз-
казва как древната юдейска концепция за
святост заплашва да попречи на християн-
ското послание да надскочи границите на
юдаизма и да премине към безкрайно по-
големия езически свят. Затова се налага
Бог да се намеси и да покаже на апостол
Петър колко различно ще бъде християнст-
вото от юдаизма, в който той е възпитан.
Външната ритуална и церемониална свя-
тост, основана на строго спазване на зако-
15

Дефиниция на християнството
ните за храната и религиозните умивания,
колкото и да са били важни в старозавет-
ните дни, вече нямат място.
Всъщност те трябва да бъдат отстранени.
От този момент нататък светостта ще се
постига чрез дълбока вътрешна, лична
връзка с живия Господ. Очистването от ви-
ната за греха ще се постига чрез кръвта на
неговата заместническа жертва, а силата
да живеем свят живот ще бъде осигурена
от Светия Дух, когото Христос дава на все-
ки, който лично положи вярата си в него.
Същият модел се повтаря и в четвъртия
раздел (12:25 - 16:5). В юдаизма, в който са
възпитани ранните християни, въвеждащият
ритуал на обрязването, обикновено извър-
шван върху бебета няколко дни след раж-
дането им, се счита за абсолютно необхо-
дим за принадлежност към светия народ, а
също и за полезен, ако не задължителен,
за спасението. Отначало някои християни
си мислят, че този ритуал продължава да
бъде необходим за спасението, но на една
среща на апостолите и старейшините, сви-
кана в Ерусалим по този въпрос, Петър и
Яков обявяват официалното, авторитетно и
окончателно апостолско решение. Религио-
зният ритуал на обрязването не е необхо-
дим и по никакъв начин не допринася за
спасението, не само в случая с езичници-
те, но и за юдеите. Невъзможно е да преу-
величим значението на тази епохална стьп-
16

1. Истинската революция
ка на християнството встрани от ритуална-
та система на тогавашния юдаизъм.
По същия начин в петия раздел (16:6 -
19:20), където Павел и неговите спътници в
крайна сметка достигат до Македония и
Гърция, Лука, със своя мъдър подбор на съ-
бития и речи, които записва, още веднъж
ни показва как християнството дефинира
себе си на фона вече не на юдаизма, а на
езическия спиритизъм, политика, религия и
философия.
Накрая, в последния и най-дълъг раздел
на книгата (19:21 - 28:31), атмосферата в
разказа на Лука е забележително различ-
на. Тук откриваме как Павел не толкова
проповядва, а защитава евангелието пред
гражданските и религиозни съдилища на
империята. Но моделът остава същият:
чрез разказа си за това, как Павел защи-
тава себе си и евангелието от клеветничес-
ки нападки, Лука всъщност показва, че
нито Павел, нито евангелието са онова, ко-
ето хората в своето невежество си предс-
тавят, или онова, което злобно описват.
Лука продължава да дефинира християнст-
вото по метода на контраста.
Прекрасният му усет за действителната
същност на християнството може да бъде
много поучителен за нас, които живеем в
този далечен век. Защото през следващите
векове християнският свят често е позволя-
вал основното християнско послание да се
смеси с гражданските политики и философ-
17

Дефиниция на християнството
ски учения на времето. В някои страни ези-
ческите обичаи са били „покръстени" в цър-
квата. А в наши дни страстта към окултно-
то и очарованието на различни източни
практики заплашват да нахлуят в църквата
и да я поведат към несвят синкретизъм. В
по-богатите държави е силно изкушението
от присъединяване към тайни бизнес - асо-
циации, които в своите ритуали се покланят
на същите стари езически божества като
древния свят. В по-бедните страни същест-
вува обратното изкушение - християнското
евангелие да бъде обединено с марксизма,
за да се получи политизирано освободител-
но богословие.
Лука посвещава своята творба на някой
си Теофил с надеждата да го убеди в истин-
ската природа и основателност на христия-
нската вяра. Всъщност тази надежда на
Лука е насочена към всички нас, които изу-
чаваме подробно неговия разказ, в който
християнството изпъква с цялата си първо-
начална яснота.
Бележки
1	Римляни 1:1-4
2	Paul Siebeck, Tübingen, Germany 1989
3	За по-пълно разглеждане на достоверността на
селективния подход в историята от Лука вж. True to
the Faith, David Gooding, pp. 383-390.
18

2
ОСНОВНАТА
ДЕФИНИЦИЯ
Запитайте каква сила е изстреляла ран-
ните християни на сцената на световната
история, и Лука ще ви отговори без колеба-
ние - възкресението на Иисус и идването
на Светия Дух. Запитайте с каква цел се
появява ранното християнско общество, и
той отново ще ви отговори - за да свиде-
телства за възкресението на Иисус. Лука
навсякъде изтъква този основен историчес-
ки факт. Това е задачата, казва той още в
първата глава, заради която възкръсналият
Господ избира своите ученици (1:8). Това е
целта на избирането на Матия: „да стане
свидетел с нас на възкресението Му (на
Христос)" (1:22). В последствие Лука про-
дължава от време на време да повтаря, че
основната функция на християнската общ-
ност е да свидетелства за възкресението
на Господ Иисус.1
19

Дефиниция на християнството
Това е едновременно забележително и
съществено. Запитайте например будистите
кой е източникът на тяхната религия, и те
ще ви отговорят: „Гаутама Буда и неговото
просветление". Но по времето на своята
смърт самият Буда отрича, че лично той е
средство за спасение. Важно е неговото
учение. А целта на последователите му ви-
наги е била да практикуват и пропаганди-
рат това учение.
Ранните християни, напротив, разказват
за себе си съвсем друго. Когато Иисус уми-
ра, те продължават да имат прекрасното му
етично учение. Но въпреки това имат чувс-
твото, че Иисус се е провалил. Той не се е
оказал избавителят, за когото са го мисле-
ли (Лука 24:19-21). Затова те се скриват в
една заключена къща от страх, че и те ще
бъдат арестувани и екзекутирани.
Какво ги преобразява? Не някакво ново
прозрение относно стойността на Христо-
вото етично учение. Неговото възкресение
извършва това! И когато се изправят пред
обществото, те не проповядват главно етич-
ното учение на Христос - в цялата книга
Деяния на апостолите едва ли има и едно
изречение от Проповедта на планината - а
възкресението на Христос и славното зна-
чение на този факт.
Днес християнската църква е реалност и
от историческа гледна точка трябва да има
някакво   обяснение   за   нейния   произход.
20

2. Основната дефиниция
Очевидно тя не възниква без причина и без
цел, от нищото. Ако откажем да вярваме
във възкресението и така отхвърлим единс-
твената причина и цел, която самите ранни
християни посочват за своя произход и съ-
ществуване, в историята зейва празнота,
която никаква друга предполагаема причи-
на не може задоволително да запълни.
Без възкресението християните не биха
имали куража да се изправят пред света. А
по тяхно собствено признание (1 Коринтя-
ни 15:1-20) те не биха имали и евангелие,
което да проповядват пред света.
Те проповядват благата вест, че Иисус от
Назарет „умря за греховете ни според Пи-
санията, че беше погребан, че беше възкре-
сен на третия ден според Писанията" (1 Ко-
ринтяни 15:3-4). Разбира се, възкръсването
на който и да било човек положително би
било изненадваща новина - но не непре-
менно би било добра вест за цялото чове-
чество! Възкресението на Иисус е добра
вест за целия свят, защото той, макар да е
човек като всички останали, не е който и
да било човек - той е кулминацията на
един многовековен процес на Божието се-
беразкриване пред човечеството.
В своята първа проповед (2:25-31) апос-
тол Петър го определя като потомък на
древния израилев цар Давид, а във втора-
та (3:12-26) - като физически и духовен нас-
ледник на израилевите патриарси Авраам,
Исаак и Яков.
21

Дефиниция на християнството
Преди да подминем тези определения
като несъществени за целите на дефинира-
нето на едно универсално евангелие, тряб-
ва да отбележим какво значение придават
другите новозаветни писатели на тези фак-
ти. Матей (1:1) информира своите предимно
еврейски читатели, че Иисус Христос е син
на Давид, син на Авраам. Нещо още по-за-
бележително, Павел в своето блестящо
обяснение на евангелието, написано до
християните в Рим, столицата на цезарите,
настойчиво определя евангелието като
„благовестието за Божия Син Иисус Хрис-
тос, нашия Господ, който по плът се роди
от потомството на Давид" (Римляни 1:1-3 -
превод от английски, бел. прев.).
Какво е това привидно несъответствие?
Римската империя е все още млада, когато
се ражда Иисус. След гражданската война,
която слага край на римската република,
Август успява да установи империя, която
до голяма степен умиротворява света и
трае още хиляда години. Трябва да е изг-
леждало смешно, ако не обидно, да се
твърди, че не римските императори, а
Иисус от Назарет, потомък на явно отмрял
царски род на един миниатюрен и често
създаващ проблеми народ в покрайнините
на империята, е определеният от Бога Спа-
сител на света!
Въпреки това ранните римски управите-
ли и императори са благородно толерантни
22

2. Основната дефиниция
към християнството, както съвсем справед-
ливо отбелязва Лука, макар че понякога се
подиграват на християните, както Фест се
подиграва на Павел, смятайки ги за побър-
кани религиозни фанатици. С разпростра-
няването на християнството обаче по-къс-
ните императори решават, че то подкопава
държавата и противоречи на нейната идео-
логия, и се опитват да го изкоренят, като
определят постоянстването в християнство-
то за углавно престъпление срещу държа-
вата. По-бруталните от тях хвърлят христи-
яните на лъвовете.
И все пак историята ни е оставила сво-
ите неизличими уроци. Великите цезари и
тяхната мощна империя отдавна са изчез-
нали. Днес никой не ги следва, никой не им
се покорява. А християнството е доказало,
че не може да бъде смазано. То доказва
правилността на съвета, който Гамалиил
дава на своите сънародници, съветниците в
юдейския Синедрион, по времето на пър-
вия опит да се унищожи християнството:
„Оттеглете се от тези хора и ги оставете,
защото ако това намерение или това
дело е от хора, ще се развали; но ако е
от Бога, няма да можете да го развали-
те. Пазете се да не би да се намерите и
богопротивници" (5:38-39).
До ден-днешен политическите режими,
които са пренебрегвали този съвет и са се
23

Дефиниция на християнството
опитвали да унищожат християнството,
един по един или са изчезвали, или са
били събаряни. Същевременно милиони
хора с радост заявяват верността си към
Иисус като живия Господ.
Християнското евангелие обаче е свър-
зано с още един скандал, който само въз-
кресението е било в състояние да преодо-
лее. Докато е жив, Христос категорично
претендира, че е Месията, Давидовият Син.
В същото време той предупреждава учени-
ците си, че няма веднага да се възкачи на
своя престол. Той трябва първо да умре и
да възкръсне. За учениците това е неразби-
раемо - защото и те като нас трудно прие-
мат онова, което не желаят да чуят. Тяхна-
та идея за Спасител е моделирана по не-
точното разбиране за цар Давид, повече в
съответствие със сравнително скорошните
подвизи на макавейските борци за свобо-
да. Те търсят месиански цар, който ще про-
гони омразните имперски окупационни
сили, ще защити бедните и ще накаже пре-
дателите, които експлоатират римската да-
нъчна система за собствени цели.
И така, един Месия, който вместо да по-
беди неприятелите си, позволява привидно
да бъде разгромен от една корумпирана и
зла политическа система, е логическо про-
тиворечие. Когато Иисус е арестуван, уче-
ниците му го изоставят и се разбягват, а
когато е разпънат на кръст, техните надеж-
24

2. Основната дефиниция
ди рухват (Лука 24:20-21). Но възкресението
на Христос не само връща вярата им в него
- то безкрайно разширява представата им
за спасение. До този момент тяхното раз-
биране за човешкия проблем е твърде
плитко.
На първо място, то е ограничено от соб-
ствените им тесни еврейски националисти-
чески интереси, докато Иисус трябва да
бъде освободител на цялото човечество, на
хората от всеки народ. Второ, те пренеб-
регват факта, че политическата дейност и
човешките войни са много неадекватни ин-
струменти за борба с несправедливостите
в света. Големите революционни движения
рядко успяват да елиминират само злото и
да оставят невинните незасегнати - дори
обикновено става обратното. Нещо повече,
тези, които се представят за защитници на
справедливостта, понякога избиват милио-
ни хора на основата на идеологии, след
чийто неизбежен крах излиза наяве ужас-
ната цена в човешки животи, с която е
била заплатена тяхната империя. Ако тези
безбройни жертви трябва да получат спра-
ведливост, то самата смърт трябва да бъде
победена.
Възкресението е Божията победна прок-
ламация, че смъртта не е краят, че неспра-
ведливостите в миналото не са забравени,
че злото няма завинаги да триумфира. Как-
то отбелязва Петър пред тълпата (2:33-36),
25

Дефиниция на християнството
сам цар Давид е предвидял необходимост-
та от това - ако Месията, като всички дру-
ги хора, остане завинаги в гроба, тогава не
би имало край на несправедливостите на
земята, би останал само един вечен, без-
различен, отвратително несправедлив гроб.
Чрез възкресението на Иисус Христос от
мъртвите Бог заявява и уверява всички
хора предварително, че смъртта не е краят,
че несправедливостта няма да триумфира
вечно. Един ден Бог ще съди света в прав-
да чрез същия Иисус Христос (17:31).
Всъщност Петър започва своята пропо-
вед, като отбелязва, че пророк Йоил, заед-
но с всички други пророци, е насърчавал
слушателите си с обещанието за деня на
всеобщия съд, великия и бележит ден Гос-
поден, както го нарича той (2:20). Възкресе-
нието на Иисус Христос потвърждава това
обещание и Петър го проповядва като бла-
га вест на народа.
Разбира се, към неговото твърдение
може да се отправи едно разбираемо въз-
ражение: ако всичко това е вярно, защо
още не се е случило? Защо злото е оставе-
но толкова дълго да властва неограничено
и да достигне такива чудовищни размери в
нашето време? Отново намираме отговора
в думите на Петър към тълпата. Планът,
който Бог първоначално дава чрез Давид,
древния цар и пророк, никога не е бил Ме-
сията след смъртта и възкресението си не-
26

2. Основната дефиниция
забавно и чрез сила да унищожи злото по
целия свят. Той трябва да се възнесе на не-
бесния престол и да бъде там, докато, при
второто му идване, всичките му неприятели
бъдат положени под краката му (Псалм
110:1-2; Деяния 2:34-35).
И самите ние виждаме защо се налага
да бъде така. Обещанието за един идващ
съд не е безусловно добра новина за всич-
ки нас. Защото, макар срещу всички нас да
са вършени неправди, и всички ние лично
сме съгрешавали, и то не само срещу дру-
ги хора, но и срещу Бога. И ако не бъде на-
мерено лекарство за това, тогава идещият
съд ще означава катастрофа и за нас лич-
но, и за цялата човешка раса.
Именно това придава универсално зна-
чение на следващата дефиниция на Лука за
евангелието. Пророк Исая отдавна е посо-
чил, че Месията има да изпълни и друга да-
дена от Бога роля. Преди да дойде като
цар да съди света, той трябва да дойде
като Божи Слуга, който не само да постра-
да невинен от човешки ръце, без да си от-
мъсти (което би оставило злото завинаги да
триумфира и не би спасило никого), но и да
вземе върху себе си наказанието за грехо-
вете на света, да пострада и да умре като
жертва за греха, така че хората да бъдат
простени, оправдани и приети от Бога
(Исая 52:13 - 53:12).
27

Дефиниция на християнството
Тъкмо това има предвид самият Иисус,
когато отбелязва пред Своите апостоли:
„Човешкият Син не дойде да Му служат, а
да служи и да даде живота Си откуп за
мнозина" (Матей 20:28). За това говори и
Петър, когато на хората, които крещейки са
настоявали за разпъването на Христос, той
проповядва Божия съвършен Слуга, чрез
когото те могат да намерят прошка и поми-
рение с Бога.
Но как биха могли слушателите на Петър
да знаят, че всичко това е вярно? Те не са
видели като апостолите възкръсналия Гос-
под. Разбира се, биха могли да отидат при
гроба и да видят, че е празен. Биха могли
да проучат всички останали свидетелства,
както материални, така и човешки. Но ос-
вен всичко това има и едно свидетелство
от друг характер.
Лука ни казва, че то е следното: възкре-
сението и възнесението на Иисус Христос
отварят път за безпрецедентно нахлуване
на Божия Свети Дух в нашия свят, както е
предрекъл древният пророк Йоил осемсто-
тин години по-рано. Свидетелството за това
се проявява по два начина. От една стра-
на, то вече звучи в ушите на разноезична-
та тълпа, привлечена от цял свят в Еруса-
лим заради юдейския празник Петдесятни-
ца. Защото Светият Дух в този случай дава
на ранните християни по чуден начин спо-
собността да говорят чужди езици, които не
28

2. Основната дефиниция
са учили и които не разбират, така че оне-
зи в тълпата, които говорят тези езици, да
разбират казаното. Смисълът и целта на
това необичайно чудо е да се демонстрира
явно, че посланието, което апостолите про-
повядват, както и убедителната сила, с ко-
ято го правят, идва от самия Бог. От друга
страна, ефективността на свидетелството
зависи от готовността на хората да прове-
дат един. личен експеримент. Както твърди
Петър, и на тях се предлага дарът на Све-
тия Дух (2:38). Ако приемат Светия Дух в
сърцата си, това ще отвори път за мощно
лично общуване с Бога, което ще даде не-
опровержими свидетелства, че Иисус, Да-
видовият Син, Авраамовият Син, действи-
телно е Спасителят на света. За да стане
това, има, разбира се, изисквания и усло-
вия. За тях ще говорим в следващата гла-
ва.
Бележки
1   Вж. Деяния 2:32; 3:15; 5:30-32;  10:39-41;  13:31;
17:3, 31; 26:16.
29

3
ФАТАЛНИЯТ
НВДОСТАТЬК
НА СВЕТА
Много хора смятат, че основната задача
на християнството - ако то изобщо има та-
кава - е да се занимава с моралните въп-
роси и човешките ценности: да разоблича-
ва лъжата, кражбата, прелюбодейството и
всички подобни индивидуални грехове, и в
същото време да учи хората да прощават
на враговете си, да се обичат и да бъдат
мили един към друг. Ако споделяме това
мнение, ще бъдем шокирани, когато отво-
рим първите страници на историята на
Лука и прочетем неговия разказ за най-
първите проповеди на християните. Те не
се занимават с разобличаване на индиви-
дуални грехове, нито насърчават хората да
градят у себе си достойни добродетели. И
това  не  е  защото  ранните  християни  са
31

Дефиниция на християнството
били безразлични към етичните въпроси и
човешките ценности - писмата, които апос-
толите са писали до своите ранни последо-
ватели, са пълни с нравствени напътствия.
Разказът на Лука показва, че привидна-
та липса на интерес у ранните християни
към индивидуалните грехове се дължи на
това, че вниманието им е било изцяло по-
гълнато от един конкретен грях с изключи-
телно значение. Възкресението мощно е
изявило Христос като Божия Син и неиз-
бежният извод е ужасяващ: Израил е раз-
пънал своя изпратен от Бога Месия; човеш-
ките същества са убили Източника на своя
живот (3:15); човечеството е умъртвило
своя Създател. Разпъването на Христос
(както според Библията го разбират ранни-
те християни) е проява на човешката ярост
срещу Бога - съвместните усилия на юдеи
и езичници да отхвърлят Божиите ограниче-
ния и претенции спрямо тях (4:23-31).
Това не е преувеличение. Кръстът на
Христос поставя диагнозата на основния
проблем на целия свят за всички времена.
Основният проблем не е враждебността на
човека към човека, а враждебността на чо-
века към Бога. Разпятието на Божия Син е
само кратерът на вулкан, от който в опре-
делен момент и на определено място в ис-
торията е изригнала дълбоко таената омра-
за, бунтът срещу Бога, който още от първия
грях тлее в сърцето на всеки човек, рели-
32

3. Фаталният недостатък на света
гиозен или нерелигиозен, древен или съв-
ременен.
Притчата за настойниците на лозето
(Лука 20:9-15), която нашият Господ разказ-
ва най-вече заради религиозните водачи от
своето време, изразява същата мисъл. Све-
тът, в който живеем, има личен Притежа-
тел, и това не сме ние! Ние сме само нае-
матели и настойници. А наследникът на ло-
зето е Синът на Собственика.
Но хората не са доволни като наемате-
ли. Те живеят така, сякаш няма господар,
или ако има, сякаш той няма право да
очаква от тях любов, почит, посвещение и
служба. Действат така, сякаш имат пълна
власт над своя живот, сякаш светът им при-
надлежи. Нямат любов към Сина на Собст-
веника, за когото всъщност е направена
вселената, който е участвал в нейното сът-
воряване, поддържа я в съществуване сега,
изкупил я е и накрая ще я възстанови на-
пълно.1
Докато стои надалеч, разбира се, светът
няма нищо против него. Хората може дори
да си позволят известна религиозност. Но
само да се приближи, да предяви някакви
претенции за собственост и да изисква
онова, което му дължат - и съпротивата
веднага започва. Хората отхвърлят изиск-
ванията му като абсолютизъм, борят се за
своята независимост. Може, подобно на
псевдохристиянския апостол Юда, да гово-
рят много колко са загрижени за бедните
33

Дефиниция на християнството
(Йоан 12:4-6); но също като него с готов-
ност биха се отрекли от Бога и Христос, за
да спечелят или да запазят за себе си мяс-
то в света (1:15-20). Но да продадеш собст-
вения си Създател за тридесет сребърника
означава да проявиш една ценностна сис-
тема, която е фатално погрешна. Като про-
дадеш своя Създател за каквато и да е
сума, с това ти автоматично и катастрофал-
но смаляваш стойността и на другите съз-
дания като теб. И после не бива да се учуд-
ваш, че в резултат мълчаливо одобряваш
премахването на хиляди човешки същества,
щом социалният или политически прогрес
сякаш го изисква.
Както казва Достоевски: „Ако Бог не съ-
ществува, тогава всичко е позволено."
Твърденията на атеизма, че моралът може
да се отдели от всякаква идея за Бог и ети-
ката да се основе само върху присъщата
на човека стойност, са измамни. Това е все
едно да премахнеш банковите резерви и
въпреки това да очакваш хората да уважа-
ват банкнотите. Това няма да излекува ха-
отичната ценностна система на човека -
напротив, тъкмо това е причината за тра-
гичното обезценяване на човешкия живот.
Ако това е диагнозата на ранните хрис-
тияни за основния човешки грях, то не
само от историческа гледна точка е интере-
сен разказът на Лука за удивителното
предложение за милост, прошка и помире-
34

3. Фаталният недостатък на света
ние, което Бог упълномощава Петър да от-
прави към самите убийци на неговия Син.
Предложението е на първо място за „про-
щаване на греховете ви" (2:38). Обърнете
внимание на множественото число на „гре-
хове", както и личното местоимение „ви"
(2:38). Това означава прошка не само за
конкретния грях за разпъването на Хрис-
тос, но и за всички грехове - пълно очист-
ване на сърцето от вината за всяко прес-
тъпление. И в добавка - предложение за
дара на Светия Дух, който ще установи
жива и лична връзка между Бога и всеки
вярващ, участие в самия живот на Бога.
Ако Петър определя така спасението,
какви изисквания и условия поставя за по-
лучаването му? Те са самата простота.
Ключовото изискване е: „Покайте се!"
Но какво се разбира под покаяние в
тази ситуация? Първо, нека проследим
хода на мисълта от края на пророчеството
на Йоил, което Петър цитира в началото на
своята проповед (2:17-21), до кулминацията,
с която завършва (2:36). Йоил предупрежда-
ва, че ще дойдат дни, когато слушателите
ще трябва да се изправят пред Божия гняв
заради своите грехове. Ако искат да се из-
бавят от този гняв, трябва да призоват име-
то на Господа.
И така, за хората от тълпата в Ерусалим
тогава покаянието би означавало на първо
място да се обърнат назад и да си дадат
35

Дефиниция на християнството
сметка за факта, че въпреки цялата си до-
тогавашна религиозност, се нуждаят от спа-
сение от Божия гняв.
Второ, това би означавало да се изпра-
вят пред тревожния (за тях) факт, който е
изявило възкресението: същия този Иисус,
когото те са разпънали, Бог е направил и
Господ, и Христос (2:36). И ако сега искат
да се спасят, само обещания за по-добро
поведение в бъдеще едва ли ще бъдат дос-
татъчни. Те ще трябва да преглътнат гор-
достта си, да се обърнат в обратна посока,
да призоват точно този Иисус, когото са
разпънали, да го признаят за Господ и да
поискат милост от него. Именно той лично
ще им даде Светия Дух и ще възстанови
взаимоотношенията им с Бога.
Трето, макар да имат ясното уверение на
Библията, че ако призоват с искрено пока-
яние името на Господ Иисус, със сигурност
ще се спасят, от тях се иска да демонстри-
рат, че покаянието им е истинско. „Ца при-
зоват името на Господа" трябва да бъде
нещо повече от просто рецитиране на ня-
каква религиозна формула. Това трябва да
бъде пълно капитулиране пред Иисус и при-
емането му като Господар на всичко, което
са и което имат. Това означава и да го из-
повядат публично като Господ - не само на
думи, но и с действия. „Покайте се, казва
Петър, и нека всеки от вас се кръсти в
Името на Иисус Христос" (2:38).
36

3. Фаталният недостатък на света
Разбира се, трябва да внимаваме да не
привнесем в идеята за християнското кръ-
щение от тези ранни времена значенията,
които са се развили в по-късните векове. В
Деяния на апостолите няма свидетелства,
че първите християни са разглеждали кръ-
щението като ритуал, който осигурява дара
на Светия Дух. Историческите свидетелства
дори твърдят обратното. Корнилий и прия-
телите му, които Лука по-късно представя
като пример за обръщане на езичниците,
приемат Светия Дух, преди да се кръстят
(10:47). Очевидно в такъв случай, това не
зависи от кръщението. Както обяснява по-
късно Петър, тези езичници са го слушали
да проповядва, че всеки, който вярва, ще
получи прошка за греховете си. Те са по-
вярвали и тогава Бог, който познава техни-
те сърца, им е дал публично свидетелство
за факта, че действително са се покаяли и
вярата им е истинска. Той им е дал Светия
Дух на място и веднага, като е очистил сър-
цата им единствено заради вярата им. Едва
по-късно те се кръщават, и то единствено
въз основа на това, че вече са приели Све-
тия Дух (10:44-48; 11:15-17; 15:7-9).
От друга страна, само ужасяването на
ерусалимската тълпа и тревогата й от раз-
пъването на Иисус не гарантират истинско
покаяние. Няколко седмици преди това
тези хора публично са отрекли пред Пилат,
че Иисус е Христос (3:13-14). Ако сега се
37

Дефиниция на християнството
покайват искрено, трябва да го покажат.
Трябва да вземат назад предишната си
присъда; трябва да признаят, че Иисус е
Христос, и да го направят също така пуб-
лично, както преди това са го отрекли. На-
чинът да го направят е, като се кръстят „в
Името на Иисус Христос". Те публично са
застанали на страната на убийците на
Иисус и заедно с тях са викали за негово-
то разпъване. Сега трябва „да се избавят
от това извратено поколение" (2:40). Не мо-
гат да продължават да стоят заедно с убий-
ците, а да твърдят, че са се покаяли за
убийството. Трябва да преминат на другата
страна и кръщението в името на Иисус е
начин да покажат, че са го направили. Ако
не са готови да сторят това, как ще убедят
когото и да е, и най-вече Бога, че тяхното
покаяние е истинско?
Нещо повече, покаянието и кръщението
им в името на Иисус Христос не са еднок-
ратни събития без последващ ефект върху
начина им на живот. Лука ни казва, че от
този момент нататък те постоянстват в
„учението на апостолите, в общуването, в
разчупването на хляба и в молитвите" (2:42)
- това е естественият резултат от тяхното
искрено покаяние. Тъй като сега вярват, че
Бог е направил Иисус от Назарет и Господ,
и Христос, те са жадни да чуят с още пове-
че подробности това, което Светият Дух ще
им открие чрез апостолите за взаимоотно-
шенията на Христос с Бога и с вселената.
38

3. Фаталният недостатък на света
Когато се казва, че ранните християни
са постоянствали в общението, това, разби-
ра се, не означава че те просто са започ-
нали да се срещат с апостолите. Това гово-
ри за изявата на общия живот, който все-
ки индивидуално е получил чрез Светия
Дух, и който ги свързва с апостолите и с
техния Господ.
Те са постоянствали в разчупването на
хляба, казва още Лука (и прави впечатле-
ние простотата, с която е назован обичаят
в този ранен период, което съответства на
простотата на самия обичай). Преди да
умре, Христос призовава своите ученици
постоянно да си спомнят за него, като ядат
заедно хляб като символ на неговото тяло,
и пият вино като символ на неговата кръв -
не за да получат прошка, а в памет на
този, чрез чиято жертвена смърт вече имат
прошка. Дори простата благодарност, ако
не нещо друго, би ги накарала да изпълня-
ват с любов тази заръка.
По същия начин те са постоянствали и в
молитвата. Сега, след като са примирени с
Бога и в общение с възнеслия се Господ,
молитвата престава да бъде просто форма-
лен обичай, а се превръща в живо и актив-
но общуване с Владетеля на вселената.
Нещо повече, Лука подробно описва
(2:42-47), че евангелието и неговите следст-
вия радикално преобръщат не само техния
духовен живот, но и отношението им към
39

Дефиниция на християнството
светските неща. То променя дори отноше-
нието им към частната собственост. Но за
това ще научим повече в следващата гла-
ва.
Бележки
1 Колосяни 1:16-20; Евреи 1:1-3.
40

4
СБЛЪСЪК
НА
МИРОГЛЕДИ
Доброто и лошото в частната собстве-
ност винаги са привличали вниманието на
различни философи и политици през веко-
вете. Но може би ще се изненадаме, като
открием какво голямо значение придава
Лука на тази тема в първия основен раздел
на Деяния на апостолите.
Зрелищната експлозия на духовна енер-
гия, започнала в деня на Петдесятница, и
нейното нарастващо влияние автоматично
биха задължили всеки историк, описващ
раждането на християнството, да ги включи
в своя разказ. Но с финия си усет за ба-
ланс Лука съзнателно избира да постави
същото ударение върху отношението на
ранните християни към материалните неща
и към въпроса за частната собственост.
41

Дефиниция на християнството
„Всичките вярващи бяха заедно и имаха
всичко общо; и продаваха стоката и имо-
та си и ги разпределяха между всички,
според нуждата на всекиго" (2:44-45).
„Варнава ... като имаше нива, я продаде,
донесе парите и ги сложи пред краката
на апостолите" (4:36-37).
„Множеството на повярвалите имаше
едно сърце и една душа и нито един от
тях не казваше, че нещо от имота му е
негово, а всичко им беше общо" (4:32).
И освен всичко това, едно от чудесата от
този период, които Лука избира да опише
подробно, е незабавното осъждане, споле-
тяло някои си Анания и Сапфира за нещо,
което е било прието като съзнателен заго-
вор и опит да бъдат измамени и апостоли-
те, и Бог относно частната им собственост
(5:1-11).
И така, как да разбираме този феномен
на ранната християнска имуществена общ-
ност? Най-напред трябва да отбележим, че
тя е била напълно доброволна. Петър из-
рично казва на споменатите преди малко
Анания и Сапфира, че тяхната земя си е
била тяхна частна собственост. Те не са
били принудени нито от християнската
вяра, нито от църквата, нито, разбира се,
от държавата, да я продават и да дават па-
рите на църквата или на някой друг. А и
след като са я продали, са били напълно в
42

4. Сблъсък на мирогледи
правото си да решат каква част от парите
да дарят и дали изобщо да ги даряват. Те
не са били по никакъв начин задължени да
ги внасят в общия фонд на християнската
група. Принудителната общност на благата
не е част от християнската вяра - и всички
знаем до какви нещастия и трагедии може
да доведе такъв натиск.
Второ, не бива да преувеличаваме или
да превеждаме неправилно гръцкия текст
на Деяния 4:34. Не всеки повярвал собстве-
ник на имущество незабавно е продавал
всичките си земи и къщи и е дарявал пари-
те. Всъщност собствениците на имущество
от време на време са продавали част от
притежанията си и са използвали парите
за посрещане на конкретни нужди, изник-
нали в християнската общност.
Важното, което трябва да разберем за
отношението на ранните християни към ма-
териалните притежания, е неговата мотива-
ция. „Нито един от тях не казваше, че нещо
от имота му е негово" (4:32). Тогава чие е,
питаме ние. И отговорът е: на Христос. Ако
първите християни са продавали имотите
си и са слагали парите в краката на апос-
толите, то е било, защото апостолите са
били официалните представители на Хрис-
тос. Ако са задържали притежанията си,
без да ги продават или даряват, те пак не
са ги считали за свои лични, а за Христо-
ви, а самите себе си - за настойници, отго-
43

Дефиниция на християнството
ворни да ги управляват за доброто на общ-
ността.
Това продължава да бъде - или поне би
трябвало да бъде - истинското християнско
отношение към материалните притежания,
защото то произтича от съзнанието, че
Иисус Христос не е просто пророк или
нравствен учител - той е Господ и Прите-
жател на творението. Вярващият следова-
телно бива учен, че след като Христос е
дал кръвта си, за да го изкупи от разруши-
телните последствия на безумния му бунт
срещу неговия Създател, то той вече не е
собственик на притежанията си. Той е ку-
пен с цена.1 Всичко, което е, и което има,
принадлежи на Христос и трябва да се из-
ползва за интересите на Христос, за доб-
рото на неговия народ и на човечеството
като цяло, за евангелизирането на света и
за постигането на Божиите цели на земята.
Но темата отива още по-далеч. Човек не
може да чете този първи раздел на Деяния,
без да осъзнае, че за разлика от някои из-
точни религии, християнството не гледа на
материалния свят като на илюзия, от която
истински мъдрият човек се стреми да избя-
га. За разлика от философията на Платон,
християнството не гледа на тялото като на
гробница за душата и не смята, че душата
трябва да се опита с всички възможни
средства да се отчужди от тялото. Христи-
янството, разбира се, учи, че тялото трябва
44

4. Сблъсък на мирогледи
да се дисциплинира и да се държи под кон-
трол (1 Коринтяни 9:27), но то не одобрява
систематичното пренебрегване на тялото
като средство за спасение и святост (Коло-
сяни 2:16-23). И това е съвсем разбираемо,
защото крайъгълният камък на християнско-
то евангелие е телесното възкресение на
Христос. В своето въведение към Деяния
(1:3) Лука изрично се позовава на онова,
което е описал с повече подробности в
края на своето евангелие (Лука 24:36-43).
Възкръсналият Господ не е безтелесна
душа или дух. Той има човешко тяло -
прославено, но все пак реално и осезаемо,
защото човешкото тяло е неделима част от
човешката личност. Бог го е направил тако-
ва и не се срамува от това.
Нещо повече, благовестието, според пър-
вия раздел на Деяния, гласи, че Бог не се
интересува само от духовното спасение на
отделни хора. Той има план за пълното въз-
становяване на материалното творение.
Това, както се казва във втората главна
проповед на Петър, е посланието на всич-
ки Божии пророци (3:21-26). Библията изоб-
що не говори за деградация на материал-
ната вселена в един безсмислен цикъл от
раждане, смърт и прераждане, като хинду-
изма. Тя е чужда и на съвременния песими-
зъм на атеиста, принуден да заяви, че це-
лият човешки живот и прогрес ще завършат
в безсмислена забрава. Библията заявяава,
45

Дефиниция на християнството
че славна съдба очаква цялото творение.
Телесното възкресение на Иисус е първият
плод на възстановяването на цялата вселе-
на. Идването на Светия Дух да живее в те-
лата на вярващите е първият плод на тях-
ното велико бъдещо наследство, когато не
само техните физически тела, но и цялото
творение ще бъде избавено от оковите на
тлението и ще влезе в славната свобода на
Божиите деца.2
И така, съвсем естествено, второто голя-
мо чудо, за което четем в този раздел на
Деяния е изцелението на сакатия по рож-
дение човек (гл. 3). Неговият физически не-
дъг е жив пример за страданието на цяло-
то творение; чудното му изцеление е пред-
знаменование за неговото последващо въз-
становяване (3:21). Тук несъмнено някои ще
възразят: „Ако има Бог и той е дал на Пе-
тър чудната способност да изцели този са-
кат човек, защо не е изцелил всички болни
хора по целия свят? И защо все още не го
прави?"
За това обаче има причина, както обяс-
нява Петър на множеството. Те са убили
самия Автор на живота (3:15). Ако продъл-
жават да го отхвърлят, ги очаква само веч-
на смърт. Затова в своята милост Бог ще
забави времето на възстановяването на
всичко, за да може именно страданието на
природата да ги доведе до покаяние (3:19),
така че, примирени с Бога, да бъдат готови
46

4. Сблъсък на мирогледи
да участват, когато Божиите планове за но-
вото развитие на вселената бъдат приведе-
ни в действие.
Този урок е важен и за нас. Нашата
земя не е самосътворила се машина, която
просто дава малки дефекти, но която ние с
нашите все по-съвършени технологии ще
поправим при достатъчно добра воля и
международно сътрудничество. Зад нашата
земя стои един личностен Творец и Спаси-
тел. И цялата инженерна мисъл, всички ме-
дицински постижения, хуманитарна дей-
ност, икономически стратегии, политически
разум и образование на масите да бъдат
впрегнати за решаване на проблемите на
земята, това няма да я изцели и да я нап-
рави рай, докато светът остава във вражда
със своя Създател и отхвърля определения
му Спасител.
Именно това проповядват апостолите,
когато изригва съпротивата (4:1-22; 5:17-42).
И тя идва не от атеисти или хуманисти, а от
управляващата партия в Ерусалим - саду-
кеите. Всички те са поне на думи религио-
зни - някои от тях са свещеници от най-
висш ранг в ерусалимския храм. Но техният
мироглед е диаметрално противоположен
на този на християните.
Както Лука ни напомня на друго място,
садукеите не вярват във възможността за
възкресение, нито в съществуването на ан-
гели или на дух (23:8). Това между другото
47

Дефиниция на християнството
опровергава съвременната заблуда, че
християнското евангелие е било измислено
в една преднаучна епоха, когато хората са
били готови да вярват в чудеса като възк-
ресението, защото не са познавали добре
законите на природата. Садукеите със си-
гурност не са вярвали. И ако Лука, образо-
ваният доктор по медицина, е вярвал, то е
било, защото лично се е убедил чрез чест-
но изследване на свидетелствата.
И така, садукеите, съобщава Лука (4:16),
не могат да отрекат свидетелството, на ко-
ето стават очевидци - чудното изцеление
на сакатия човек. Но те не са готови да
позволят на това чудо да разклати предва-
рително установения им мироглед. По това,
разбира се, те приличат много на нас днес.
Никой от нас не започва да изучава космо-
логия или физика, или биология с напълно
непредубеден ум. Всички си имаме предва-
рително избран мироглед и именно той оп-
ределя тълкуването, което даваме на фак-
тите, а не обратното. Онези факти, които
отговарят на мирогледа ни, ние приемаме;
а онези, които не отговарят, сме склонни
да пренебрегнем.
Християните също правят това - те отк-
рито тръгват от един основан на Бога ми-
роглед. Но и атеистите правят същото.
Християнският мироглед се основава на
вяра, получена и поддържана от изобилие
от свидетелства. Но мирогледът на атеиста
48

4. Сблъсък на мирогледи
също се основава на вяра, защото атеиз-
мът не може да бъде доказан. Въпросът е
кой от двата мирогледа е по-добре подкре-
пен от фактите. Да пренебрегваме свиде-
телствата на християнството не е научно, а
реакционно мислене.
Но нека се върнем отново към садукеи-
те. Те имат и други причини освен своя ми-
роглед да отхвърлят християнското еванге-
лие. Садукеите са до голяма степен светс-
ки хора. През вековете елинистичната ра-
ционалност и култура са им повлияли мно-
го и това, заедно със задоволството от сли-
ването на религиозната и политическата
власт, ги подтиква към светски начин на
живот и относително безразличие към ре-
лигиозните въпроси. Те имат богатство
(радват се на щедри доходи от храма),
имат власт, движат се сред най-висшите
кръгове (както юдейски, така и езически),
те са образовани и изтънчени. Светът, та-
къв какъвто е, е достатъчно добър за тях.
Те не виждат в него чак толкова много зло.
Както ще каже по-късно Павел, те обичат
този свят. Това е единственият свят, в кой-
то действително вярват.
И изведнъж тези християнски апостоли
пълнят главите на масите с пророчества и
надежди за идещо месианско царство -
всички основани на предварителното твър-
дение за реалността на възкресението.
Това накърнява тяхното елинистично чувст-
49

Дефиниция на християнството
во за рационалност; хвърля предизвикател-
ство към начина им на живот, към мирогле-
да и към скритите им интереси. И преди
всичко, те, като управляваща класа, са най-
вече отговорни за осъждането на Иисус на
смърт. Те не могат да си позволят да до-
пуснат проповядването на възкресението
на Иисус да се разпространи, и затова се
опитват да го задушат с насилие (5:40).
Историческото следствие е, че христия-
ните им се съпротивяват и пострадват за-
ради това. По-късно, през 70 г. сл. Хр., рим-
ляните идват и унищожават храма. От този
момент нататък садукейската партия, няко-
га преследвала християните, постепенно
потъва в забвение. Този урок не бива да се
забравя и в нашето поколение.
Бележки
1	1 Коринтяни 6:19-20; 2 Коринтяни 5:14-15.
2	1 Коринтяни 15:20-25; Римляни 8:18-25.
50

5
МЪЧЕНИЧЕСТВО
ИЛИ
ФАНАТИЗЪМ?
Много, може би всички големи движения
в историята, са имали своите мъченици; и
много от свободите, на които се радваме и
приемаме за даденост днес, са извоювани
от хора, които са били готови да дадат жи-
вота си за принципите, на които се основа-
ват тези свободи. Кой не почита паметта на
Сократ, предпочел да стане жертва на не-
вежи суеверия и замаскирани политически
интереси, но не и да изостави своето без-
компромисно търсене на истина и справед-
ливост?
Християнската църква също има своя дъ-
лъг списък от мъченици. Иисус Христос сам
е бил преследван и убит от гражданските и
религиозни власти. Той е учел своите пос-
ледователи,  че гоненията заради него са
51

Дефиниция на християнството
изключителна чест и радост. Затова не е
чудно, че Лука отделя голямо място в Дея-
ния на апостолите на Стефан, първия и
може би най-големия християнски мъченик,
чиято памет църквата почита и до днес.
Но има две неща, които трябва да има-
ме пред вид относно мъчениците. Първо,
истинските мъченици не са фанатици, фа-
натиците са колкото склонни сами да умрат
заради възгледите си, толкова и склонни да
преследват до смърт онези, които им се
противопоставят, дори те да са милиони.
Истинските мъченици не убиват никого.
Второ, истинският начин да почитаме мъче-
ниците не е като просто им издигаме па-
метници и ги изобразяваме на картини, а
като открием какво всъщност са отстоява-
ли, и го отстояваме и ние.
И така, какви са били принципите, за ко-
ито Стефан е бил готов да умре, и защо не-
говите екзекугори са ги сметнали за толко-
ва опасни, че да заслужават смърт?
Казано накратко, Стефан умира, защото
прокламира, че чрез Христос всеки човек
има право на незабавен и пряк достъп до
Бога без никакъв друг посредник освен
Христос, и има право да знае, че чрез
Христос може тук и сега да се радва на
пълно приемане от Бога.
формулирано така, може би за нас е
трудно разбираемо защо някой би решил
да  се  противопостави  на  проповедта  на
52

5. Мъченичество или фанатизъм?
Стефан, а още повече да го преследва. Но
нека се опитаме да разберем историческа-
та ситуация. Неговите опоненти са водещи
членове на юдейската свещеническа йе-
рархия в националния храм в Ерусалим. На
тях веднага им става ясно, че християнски-
те идеи на Стефан в крайна сметка ще нап-
равят техния храм, свещенство и жертвоп-
риношения неактуапни, остарели и ненуж-
ни. Оттам и тяхната съпротива.
Разбира се, те имат скрити интереси -
таксите от жертвите, принасяни от местно-
то население и хилядите чуждестранни пок-
лонници, правели първосвещеника и коле-
гите му много богати хора. Но те са движе-
ни не просто от страха от финансови загу-
би. Те искрено вярват - и в това христия-
ните биха се съгласили с тях - че храмът в
Ерусалим, неговите жертви и свещенство
са постановени с Божия авторитет чрез
Моисеевия закон в Стария Завет. Затова те
обвиняват Стефан в пропагандиране на
идеята, че Иисус Христос ще унищожи хра-
ма, свещенството и жертвите, които сам
Бог е установил. Ако това обвинение се до-
каже, то води до задължителна смъртна
присъда за богохулство.
Разбира се, Лука от самото начало по-
казва ясно, че Стефан никога не е казвал,
че Иисус Христос ще разруши физически
ерусалимския храм. Тази част от обвинени-
ето е лъжлива (6:11, 13, 14). Но в друг сми-
53

Дефиниция на християнството
съл в твърденията на обвинителите има го-
ляма доза истина.
Да вземем например храмовите приноси
за грях. Чрез тях Старият Завет учи израи-
лтяните, че грехът срещу Бога (а всеки грях
в крайна сметка е срещу Бога) е причина
грешникът да изгуби правото си на живот.
Грехът трябва да бъде наказан, преди греш-
никът да може да получи прошка. За тази
цел той трябва да доведе в храма опреде-
лено животно, да изповяда греховете си
над главата му и да го убие. Животното
умира като негов заместник - наказанието
е понесено и грешникът е простен.
Стефан и другите християни са съгласни
със свещениците, че тази система е устано-
вена от Бога. Те твърдят обаче, че тя съв-
сем очевидно е само символична. Смъртта
на животни не може наистина да плати на-
казанието за човешкия грях, както посочва
и Старият Завет (Псалм 40:6-7). И така, те
твърдят, че системата е предвидена да
бъде само временно средство, което да
подготви умовете на хората за жертвата на
Христос, Божия Агнец, който ще дойде, за
да отнеме греха на света. Това също се
казва в Стария Завет (Исая 53:5-12). В та-
къв случай старата система е като детска
игра-магазин с пластмасови бонбони и хар-
тийки вместо пари, с която децата си иг-
раят, така че, когато пораснат, да са гото-
ви да открият, че истинските бонбони имат
54

5. Мъченичество или фанатизъм?
цена и за тях се плаща с истински пари.
Разбира се, когато децата достигнат до
този етап, детските пари-хартийки стават
излишни.
За ерумасилмския храм това е щяло да
има, както правилно разбира юдейската
йерархия, съществени последствия. Тяхната
древна система от жертви всъщност никога
не е била нещо повече от серия полици, ко-
ито признават, но не могат действително да
платят един постоянно нарастващ дълг.
Сега обаче смъртта на Христос е платила
този натрупан дълг и старата система може
да бъде прекратена.
Но последствията са още по-всеобхват-
ни. Тъй като Христовата жертва плаща из-
цяло наказанието за всички грехове на
всички хора, които оттук нататък ще повяр-
ват в него, вече не е необходим никакъв
друг принос за грях. Нито пък има нужда
Христос постоянно да повтаря собствената
си жертва, както юдейските свещеници е
трябвало непрестанно да повтарят своите
(Евреи 10:11-18).
Но Стефан и новозаветните писатели са
дори още по-радикални. Те казват, че не
само храмовите жертвоприношения са
вече излишни - самият храм бързо става
ненужен (Евреи 8:1-13). Сам Христос казва
това, докато е още на земята (Йоан 4:19-
24). А историците ни казват, че когато той
принася себе си на кръста като съвършена-
55

Дефиниция на християнството
та жертва за грях, в храма се случва нещо
с огромно значение.
Също както Моисеевата скиния преди
него, храмът в Ерусалим е бил разделен на
две части от стена и завеса. Вътрешната
част се е наричала Пресвятото място и
символично е изобразявала небето и не-
посредственото присъствие на Бога. На
обикновените хора никога не е било позво-
лено да влизат там. Единствено първосве-
щеникът е можел да влиза, и то веднъж го-
дишно в Деня на умилостивението. Както
ни казва Библията, смисълът на тази види-
ма архитектурна символика е да запечата в
умовете на хората, че докато са зависими
от непрестанните жертви на животни и уми-
вания в светена вода, пътят към Божието
непосредствено присъствие не е открит за
тях (Евреи 9:8-10).
Но когато Христос умира на кръста, сам
Бог разкъсва завесата в храма (вж. Матей
27:50-51). Чрез този символичен акт той по-
казва, че за всички, които положат вярата
си в Христос, вече има безпрепятствен ду-
ховен достъп до непосредственото присъс-
твие на Бога, а освен това дава и мощно
уверение за физическия достъп до Божие-
то присъствие в небето при второто идване
на Христос (Евреи 10:19-22; Йоан 14:1-3).
Затова за Стефан символиката на завесата
в ерусалимския храм е вече остаряла и ако
бъде запазена, ще отрече свободата, която
прокламира благовестието.
56

5. Мъченичество или фанатизъм?
Но за юдейската йерархия, основана на
вековната традиция, възгледите на Стефан
трябва да са прозвучали напълно еретично.
Затова неговата първа задача е била да се
опита да убеди висшия съвет, че неговият
възглед не е хула против Бога, според чии-
то указания е построена първоначалната
скиния.
За да докаже това, Стефан напомня яс-
ния урок от старозаветната история (7:2-53).
Макар че общата цел на Бога винаги е била
една и съща, има няколко ясно различава-
щи се фази в неговата подготовка на Изра-
ил за идващия Месия. Естествено, всяка
фаза измества и оставя в миналото пре-
дишната. Детето, което се е научило да
брои със сметало, няма да изостави зако-
ните на аритметиката, но съвсем основа-
телно може да бъде подканено да изостави
сметалото и да премине към компютрите.
Да откаже да направи тази стъпка би било
трагично.
Така Бог призовава Авраам да излезе от
езическия свят и казва на него и на сина
му Исаак да останат в обещаната земя Ха-
наан (7:2-5; Битие 26:3). По-късно обаче той
казва на Яков, сина на Исаак, да върне ця-
лото племе обратно при езичниците в Еги-
пет (7:11-16; Битие 46:1-4). После, няколко
века по-късно Мойсей бива изпратен да ги
изведе от Египет и отново да ги върне в Ха-
наан (7:7-36). Чрез Мойсей Бог заповядва
57

Дефиниция на християнството
на израилтяните да му съградят скиния и да
принасят в жертва животни. Но отново
след няколко века Бог показва в Псалмите
и Пророците, че жертвите на животни, хра-
мът и Аароновото свещенство един ден ще
бъдат изместени от нещо по-добро (Псалм
40 и 110; Исая 66:1-2).
Следователно няма нищо богохулно в
твърденията на Стефан, че сега, след като
Месията Иисус е дошъл, тези стари неща
трябва действително да бъдат изместени от
обещаните по-добри неща. Истинската
опасност е, че висшият съвет ще отхвърли
Месията и всички тези по-добри неща,
също както някога бащите им са отхвърля-
ли Мойсей.
Юдейските главни свещеници обаче, из-
правени пред великите духовни реалности
на благовестието за Христос, не пожелават
да се откажат от своите обикновени и вече
остарели символи. И те убиват Стефан.
Също като прадедите си те отказват да
вървят в крак с живия Бог; и всичко, което
им остава, е един храм, все още пълен със
символи, но напуснат от въплътения Божи
Син (Матей 23:37-38). През 70 г. сл. Хр. Бог
допуска езичниците да дойдат и да сравнят
този храм със земята (Матей 24:2).
58

6
МАГИЯТА
И
ЕВАНГЕЛИЕТО
През последните години сме свидетели
на бум в интереса към религиите, магията,
окулта, астрологията и паранормалното.
Оказали се в духовен вакуум, хората тър-
сят, понякога отчаяно, някакво духовно
преживяване, което досега им е било от-
казвано от дискредитирани материалисти-
чески философии. И все пак, точно защото
търсенето понякога е така отчаяно, същес-
твува реална опасност от експлоатация и
измама. По тази причина следващата исто-
рия, представена от Лука, представлява го-
лям интерес, защото ни показва как да
различаваме фалшивото от истинското.
Лука разказва за една среща в Самария
на християнския евангелизатор Филип с
един човек на име Симон, който практувал
59

Дефиниция на християнството
магия. Какъв точно вид магия, Лука не ни
казва, но очевидно много впечатляващ, за-
щото самаряните били удивени от изкуство-
то на Симон и само въз основа на това
били убедени във верността на твърдения-
та му и го приветствали като „божествена-
та сила, известна като Великата Сила" (бук-
вален превод от английски - бел. пр.).
И днес много хора правят подобна греш-
ка. Тъй като ясновидството и демоничните
сили са реални (макар и често съпътствани
от много суеверие и шарлатанство), хората,
без да се замислят, предполагат, че те са
духовно здравословни и могат достоверно
да ни насочват към истината за Бога и все-
лената.
За да станат нещата още по-сложни, ко-
гато Симон чува Филип да проповядва и го
вижда да върши чудеса, той заявява, че
вярва в благовестието, и дори се кръщава
(8:13). Но по-нататъшните събития показват,
че той не се е покаял за предишното си ма-
гьосничество. Всъщност той изобщо не е
разбрал благовестието. За него християнс-
твото е просто още една, при това по-мощ-
на, форма на магия, която той с радост би
прибавил към своя арсенал.
Това се случва и в съвременния свят.
Всеизвестно е например, че в Мексико
много индианци, които са приели християн-
ско кръщение, продължават да извършват
своите езически и демонични ритуали. И за
60

6. Магията и евангелието
жалост в различни исторически периоди
християнските мисионери съзнателно са
асимилирали езически празници в религио-
зния християнски календар, уж за да улес-
нят обръщането на езичниците към христи-
янството. По тази причина например мест-
ните ритуали, свързани с празника Задуш-
ница, в някои страни учудващо наподобяват
обичаите, практикувани на празника на
гладните духове в места като Малайзия, къ-
дето на този ден хората посещават гроби-
щата и отдават почит на духовете на свои-
те починали близки.
Всичко това повдига въпроса каква е
разликата между истинското християнство
и магията. Как можем да различим едното
от другото? Някои ще кажат, че няма нуж-
да да се опитваме да ги различаваме. Спо-
ред тях, Иисус Христос и апостолите са
вършели удивителни чудеса; същото е пра-
вел и Симон, същото правят някои гуру и
днес. Следователно те всички са еднакви.
Иисус е претендирал, че е Христос, Божият
Син, и е основавал своето твърдение на чу-
десата си; тогава защо Симон или някой
съвременен гуру да не твърди със същото
право въз основа на своите способности,
че е въплъщението на някой бог?
Грешката в този тип аргументация е, че
се обърква реалност с истина, фактът, че
паранормалните сили са реални в смисъл,
че действително съществуват, не непремен-
61

Дефиниция на християнството
но означава, че те са здравословни. Всич-
ки гъби са реални, но някои от тях са смър-
тоносно отровни. Освен това фактът, че ду-
ховете са реални и с тях може да се кон-
тактува, не означава, че те непременно
казват истината за Бога и за вселената. В
тайния свят на международните интриги
шпионите са съвсем реални - но не може
да се разчита, че те казват истината, освен
доколкото това не подпомага измамата им.
Подобно и Библията ни казва, че не всич-
ки духове са верни на Бога. Всъщност тя ни
предупреждава да не вярваме на всеки
дух, а да изпитваме духовете дали са от
Бога, защото много лъжливи пророци са
излезли в света (1 Йоан. 4:1).
Именно в тази връзка Лука описва ха-
рактерните белези, които в крайна сметка
показват, че Симон не е наистина повярвал
в Христос, и че този вид религия, която той
представлява, е лъжлива и демонична.
Първо, неговата идея за Светия Дух е
фундаментално погрешна. Когато вижда, че
Светият Дух се дава чрез1 полагането на
ръце от апостолите, той бързо прави зак-
лючението, че апостолите са открили как
да контролират Светия Дух и могат да го
предават на когото пожелаят. Това заклю-
чение е погрешно. Никой човек, дори и
апостол, не може да контролира или да
дава Светия Дух. Само Бог може да прави
това.
62

6. Магията и евангелието
Но за Симон е естествено да мисли по
този начин, защото точно така мислят всич-
ки, които практикуват магия и спиритизъм.
Те претендират, че могат да управляват оп-
ределени духове. Така те придобиват своя-
та слава и положение - защото всеки, кой-
то иска да се възползва от тези сили, тряб-
ва да се обърне към тях и да разчита на
техните техники. Затова и Симон, който по-
ложително е бил спечелил доста пари чрез
своите паранормални изяви, вижда въз-
можност за нови печалби и предлага на
апостолите пари, за да го научат на тази
нова техника за контролиране и даване на
Светия Дух.
Предлагайки пари, за да си купи сила,
Симон прави втората си фундаментална
грешка. Лука обяснява: „Той мислеше, че
Божият дар може да се купи с пари". Това
показва, че той дори не е започнал да раз-
бира християнското благовестие, да не го-
ворим да го е приел. Дарът на Светия Дух
е неделима част от спасението и както и
самото спасение, е подарък, който не може
нито да се купи с пари, нито да се спече-
ли или заслужи по какъвто и да било на-
чин.2 Цялата представа на Симон за Бога и
за спасението е погрешна. Духът, контро-
лът над който може да се купи с пари, съв-
сем очевидно не е Светият Дух на Всемоъ-
щия Творец. А един Бог, който е готов да
даде Светия Си Дух само на онези, които
63

Дефиниция на християнството
могат да си купят неговото спасение, явно
не може да бъде Богът на безграничната
любов, чийто Дух се дава даром и пряко на
всички, които се покаят и повярват.
Третото нещо, което разобличава Симон
като измамник, е неговото екстравагантно
твърдение, че е онази Божия сила, която се
нарича „Великата сила". По същия начин
един съвременен пантеист от движението
Ню Ейдж като Шърли Маклейн не само
твърди, че е в хармония с основните сили
на вселената, но дори казва: „A3 СЪМ,
КОЙТО СЪМ" (което е един от начините, по
които Библията говори за самия Всемогъщ
Бог). Тя насърчава хората да следват ней-
ните техники с надеждата, че и те един ден
ще могат да кажат същото за себе си. Това
не е нищо друго освен сатанинската лъжа,
прошепната в ухото на човечеството още в
Едемската градина: „Ще бъдете като Бога".
И тази лъжа все още крие своето фатално
очарование.
Колко различно е всичко това от Иисус
Христос. Вярно, той твърди за себе си, че
е Божият Син, и подкрепя твърдението си с
чудеса. Но за него се казва, че „като беше
в Божия образ, пак не счете, че трябва да
държи като плячка равенството с Бога, а
ограби Себе Си, като взе образа на слуга
и стана подобен на хората, и като се наме-
ри в човешки образ, смири Себе Си и ста-
на послушен до смърт, даже смърт на
кръст" (Филипяни 2:6-8).
64

6. Магията и евангелието
Всъщност Иисус е този, който, както
Лука ще ни напомни още в следващата ис-
тория, изпълнява старозаветното пророчес-
тво на Исая, като става страдащият Божи
Слуга; Агнецът, отведен на заколение, кой-
то не издава глас пред стригачите; разпъ-
натият Христос, който бе прободен заради
нашите престъпления, който бе наранен за-
ради нашите беззакония и с чиито рани ние
бяхме изцелени (вж. Исая 53). Първо като
става Божия смирен, страдащ и изкупващ
Слуга, и после като възкръсва от мъртвите
- а не просто като извършва няколко чуде-
са - Иисус Христос бива потвърден като
изключителния Божи Син. Между него и са-
мохвалците-симоновци на този свят не
може да има никакво сравнение.
Как тогава става така, че самаряните би-
ват заблудени от човек като Симон? Отго-
ворът е, че това е резултат от тяхното пре-
небрегване, дори решително отхвърляне на
големи части от Стария Завет. Преди изра-
илтяните да влязат в Ханаан, Бог ги предуп-
реждава да не строят храмове навсякъде
по страната, а само един, и то, както по-
късно им показва, в Ерусалим. Причината
е, че ако принасят жертвите си където и да
е, те ще станат жертви на политеистичните
суеверия на съседните ханаански народи.
Самаряните от първи век пр. Хр. приемат
първите пет книги от Библията. Но по най-
различни причини, твърде многобройни  и
65

Дефиниция на християнството
сложни, за да бъдат разгледани тук, те от-
хвърлят всичко останало, и особено онези
части, които посочват Ерусалим като града,
в който трябва да се намира Божият храм,
и в който впоследствие Месията ще дойде
като Цар. Вместо това те правят Самария
център на своето поклонение и по този на-
чин попадат в капана на политеистичните
суеверия, както предупреждава Божието
Слово.
И така, когато чуват Филип да проповяд-
ва евангелието и повярват в него, те, както
казва Лука, се изпълват с радост. Но как
биха могли да бъдат сигурни, че Филип
действително е истински посланик на Бога,
а не някой религиозен шарлатанин или пра-
теник на Сатана? И как биха могли да бъ-
дат сигурни, че тяхното духовно преживява-
не е истинско, а не поредната заблуда,
пропагандирана от някой лъжлив култ или
секта? Отговорът е прост - за да не позво-
ли хората да бъдат заблудени, сам Бог под-
готвя идването на Христос, като предсказ-
ва в Стария Завет, че той ще дойде от
юдейската нация; че Ерусалим ще бъде сто-
лицата му; че ще бъде отхвърлен от своя
народ и ще умре за греховете на света не-
посредствено извън Ерусалим; че после ще
бъде възкресен от мъртвите. А Спасителят,
когото Филип проповядва на самаряните, е
точно този Христос, който изпълнява тези
старозаветни предсказания.
66

6. Магията и евангелието
Ето защо Бог кара самаряните да прие-
мат апостолите от Ерусалим да положат
ръце на тях, преди да им даде Светия си
Дух. Тази процедура е доста необичайна -
хората обикновено получават Светия Дух в
момента, в който се покаят и повярват, как-
то виждаме от известния пример в Деяния
10. Но самаряните са особен случай. За
тяхно собствено добро и уверение те е
трябвало да осъзнаят и да признаят, че
единственото истинско духовно преживява-
не на спасението е онова, което идва чрез
вяра в евангелието - евангелието, което ис-
торически най-напред е било проповядвано
от християнските апостоли от Ерусалим.
Това означава вяра в Божия Христос, кой-
то умира за нашите грехове според старо-
заветните Писания, който е погребан и кой-
то възкръсва на третия ден според Писани-
ята извън портите на Ерусалим.
И днес това остава неизменен белег на
истинското евангелие и единствена основа
за истинско духовно преживяване.
Бележки
1	Гръцкият предлог, който използва Лука, н*е оз-
начава „чрез", а „придружавайки".
2	Вж. Йоан 4:10; Деяния 2:38; Ефес. 1:13-14; 2:8-9.
67

7
ИСТИНСКОТО
ЗНАЧЕНИЕ
НА ОБРЪЩАНЕТО
От всяка страница на историята на Лука
личи, че ранното християнство се разпрос-
транява чрез обръщане на нови хора. Днес
обаче значението на това понятие вече не
е толкова очевидно, защото в последвали-
те векове значението на думата се е изкри-
вило.
През ранното средновековие например
езически царе, които изповядват обръщане
към християнството, понякога принуждават
насила своите поданици да се кръстят, тъй
като смятат, че простото изпълнение на
този ритуал автоматично прави хората
християни, независимо дали го искат, или
не. В по-късни времена са били прилагани
още по-крайни методи. Евреите в Испания
например са били изправяни пред избора
69

Дефиниция на християнството
между покръстване и изгаряне на клада. Но
ранното християнство не разбира това под
обръщане. Всяко насилствено обръщане,
независимо дали към някаква религия или
към политическа идеология, естествено е
тиранично зло. Освен това обаче насилст-
веното обръщане към християнството про-
тиворечи само на себе си. Защото за хрис-
тиянството е от първостепенно значение
искреността на нравствената преценка на
човека и свободата на неговия избор.
Още едно объркване, настъпило след
апостолските времена, е че ако един род
или цял народ се обърнат към християнст-
вото, техните потомци нямат нужда от об-
ръщане - те автоматично са християни и
остават такива, освен ако лично не се от-
кажат от християнството.
Едно трето, много по-общо объркване в
днешно време е че всички хора по света,
понеже са Божии творения, са и Божии
деца и нямат нужда от обръщане. Но Хрис-
тос прави рязко разграничение между фи-
зическото раждане, чрез което ставаме Бо-
жии творения, и духовното новораждане,
чрез което ставаме Божии деца. При физи-
ческото си раждане ние нямаме избор; но
според Христос духовното ни новораждане
е възможно само чрез съзнателно, лично
покаяние и приемане на него като Спаси-
тел и Господ (вж. 1 Йоан. 1:8-9; 3:1-16).
В тази връзка разказът на Лука е особе-
но поучителен. Той не само ни показва как
70

7.  ИСТИНСКОТО ЗНАЧЕНИЕ НА ОБРЪЩАНЕТО
от време на време цели множества от хора
се обръщат към Христос, но в 8:4 - 9:30
разказва за обръщението на двама много
различни мъже - един езичник, политеист
от Етиопия и един дълбоко религиозен мо-
нотеист, юдеин. И двамата се нуждаят от
обръщане, и двамата го преживяват. Под-
робният и внимателен разказ на Лука ни
позволява да проследим решаващите етапи
на тяхното духовно новораждане.
Първият елемент в обръщането на поли-
теиста е явната привлекателност на моно-
теистичната вяра на Израил. Израилевият
Бог е създал Вселената и я поддържа; мно-
гото езически богове едва ли са нещо по-
вече от олицетворение и обожествени сле-
пи природни сили и явления. Израилевият
Бог е трансцедентен - той е над материята
и природните сили; а човекът, тъй като е
направен по негов образ, също ги превъз-
хожда по значение. В езичеството смъртни-
те хора не са нещо повече от роби или иг-
рачки на боговете, обречени да бъдат изос-
тавени, когато боговете изгубят интерес
към тях, или да бъдат оставени на собстве-
ната си съдба, на която дори боговете не
могат да се противопоставят. Не е чудно,
че етиопецът е бил изморен от тези абсур-
ди, и точно преди да го срещне благовести-
телят Филип, той е бил в Ерусалим да по-
търси Бога и да му се поклони в еврейския
храм.
71

Дефиниция на християнството
И така, да се обърнеш от политеизма -
или също от атеизма - и да повярваш в съ-
ществуването на единствения истински Бог,
очевидно е необходимата първа стъпка за
обръщането. Но това не е всичко, защото
само по себе си то не дава отговор на най-
важния въпрос, а именно, как може човек
да се приближи до Бога и да намери пра-
вилното и удовлетворяващо лично взаимо-
отношение с Него.
Затова следващият елемент от обръща-
нето на етиопеца е неговото лично търсене
на Бога чрез четене на Библията. В Еруса-
лим той явно се сдобива с копие от старо-
заветното пророчество на Исая, което
красноречиво говори за Божия план за из-
купление не само на Израил, а и на цяло-
то човечество. Това изкупление, както
предсказва Исая, ще бъде постигнато от
един велик месиански герой, наречен „Гос-
подния Слуга", когото Бог ще изпрати на
света. Той ще управлява целия свят като
цар, ще победи злото, ще спре войните, ще
установи всеобщ мир и справедливост, ще
донесе спасение на Израил и на народите
и най-накрая ще възстанови цялото творе-
ние.
Тази надежда, и то гарантирана от лю-
бовта, разума и силата на Твореца, няма
аналог в езичеството. Но още по-порази-
телно е предсказанието, че този месиански
герой сам ще страда, ще бъде отхвърлен,
72

7.  ИСТИНСКОТО ЗНАЧЕНИЕ НА ОБРЪЩАНЕТО
мъчен и убит като средство за постигане на
обещаното изкупление! Какво може да оз-
начава това?
Когато Филип го среща, етиопецът е
стигнал точно до пасажа от пророк Исая,
където се предсказват незаслужените стра-
дания на Месията, срещу които той не се
защитава: „Като агне, водено на клане, и
като овца, която пред стригачите си не из-
дава глас, и Той не отвори устата Си. В
унижението Си бе лишен от справедли-
вост ... животът Му бе взет от земята" (53:7-
8, буквален превод от английски - бел.
прев.). И Филип може да каже на етиопеца
не само че тези пророчества се отнасят до
Иисус, но и че те вече са изпълнени от
него, и че възкресението от мъртвите дока-
зало, че Иисус, невинният страдащ, дейст-
вително е обещаният Месия-Цар, Божи Син
и Изкупител.
Милиони познават силата на тази исто-
рия за Иисус, божествения Цар, който
страда незаслужено, без да отвръща, и
дори се моли за онези, които го разпъват.
Но какво точно означава това за нас и за
света като цяло? Дали от това следва, че
ако всички по света последват примера на
Христос и приемат страданието заради
собствените си и чуждите грехове, без да
си отмъщават, целият свят ще бъде спасен?
Безспорно, когато хората станат Христо-
ви ученици, те са призовани да следват не-
73

Дефиниция на християнството
говия пример и в различни житейски ситу-
ации да страдат, без да отвръщат (1 Петр.
2:21-24). Но ние трябва да си дадем сметка
за реалностите в този грешен свят.
Двете хиляди години, изминали от смърт-
та и възкресението на Христос, за жалост
показват, че надеждата, че ако не се от-
върне на злото, то ще премине от само
себе си и като ураган ще утихне, е напъл-
но нереалистична. Нито, разбира се, е въз-
можно тихото страдание на невинните в
настоящето или в бъдещето да поправи
несправедливостите от миналото. Всъщност
Библията ясно казва, че това ще стане
единствено чрез Второто пришествие на
Христос, когато той ще съди този зъл свят
и ще установи своето световно царство. А
и действителността показва, че докато хо-
рата не се обърнат, те нямат нито силата,
нито желанието да следват Христовия при-
мер на страдание.
Тогава каква е връзката между неговото
страдание и обръщането на човека? За да
разберем, трябва да проследим изложени-
ето на евангелието, което прави Филип.
Той започва от стиховете, които говорят, че
Месията страда, без да се съпротивлява,
(тъй като точно до това място е стигнал
етиопецът), и положително продължава на-
татък и обяснява и останалата част от това
пророчество. Там се говори за онези по-
дълбоки заместнически страдания на Хрис-
74

7.  ИСТИНСКОТО ЗНАЧЕНИЕ НА ОБРЪЩАНЕТО
тос, чрез които отделните хора могат да се
примирят със своя Създател. Според Исая
ние ще получим прошка, мир с Бога и ве-
чен живот не като сами страдаме по при-
мера на Христос. „Върху Него дойде нака-
занието, докарващо нашия мир", казва про-
рокът - а не върху нас. Чрез неговите рани,
а не чрез своите собствени, ние сме изце-
лени.
Ние всички сме се заблудили като овце
и Господ е възложил беззаконието на всич-
ки ни върху него, не върху нас. Бог ще нап-
рави неговата душа жертва за тях, казва
пророкът; и метафората, която използва,
почерпена от древната символична жертве-
на система на Израил, прави това недвус-
мислено ясно. Когато древният израилтя-
нин носел невинно животно като принос за
грях, животното е умирало не като пример
как грешникът можел на свой ред да стра-
да за собствените си грехове, за да получи
прошка - то е умирало като заместник, на
мястото на грешника, така че да не трябва
грешникът сам да понесе наказанието за
греха си и да умре.
Доктрината за помирението с Бога чрез
заместническите страдания на Христос не
винаги изглежда на хората като блага вест.
За нашата гордост е трудно да приемем, че
сме грешници, които се нуждаят от спасе-
ние. Ако можем обаче да заслужим спасе-
нието си или поне да допринесем за него
75

Дефиниция на християнството
чрез страдание за собствените си грехове
и за греховете на другите, това спасява
поне част от гордостта ни.
Но точно човешката гордост и независи-
мост от Бога са коренът на нашите пробле-
ми; раят не може да бъде достигнат, дока-
то те не бъдат изкоренени. Едва когато
осъзнаем и приемем, че сме духовно банк-
рутирали хора, които могат да получат
прошка единствено по милост от Бога чрез
заместническите страдания на неговия Син,
коренът на нашата гордост бива отсечен и
взаимоотношенията ни с Бога се променят.
Това става и с етиопеца, който се обръща
точно по този начин, кръщава се и продъл-
жава пътя си радостен.
В същата глава на Исая, от която повяр-
ва етиопецът, пророкът предсказва, че Бо-
жият праведен Слуга, Месията, ще оправ-
дае мнозина чрез знание за него (53:11). И
вторият случай на лично обръщане, което
Лука описва, е това на Савел от Tape - чо-
века, който по-късно, вече като апостол Па-
вел, пише толкова пространно върху фунда-
менталното християнско учение за оправ-
данието чрез вяра. Той разбира значение-
то на оправданието и необходимостта от
него не само от Библията, но и от личния
си опит.
През целия си живот той е бил стриктен
монотеист и дълбоко религиозен човек,
който се е стремял искрено (и както е смя-
76

7.  ИСТИНСКОТО ЗНАЧЕНИЕ НА ОБРЪЩАНЕТО
тал, успешно) да спазва Божия морален и
религиозен закон. Всъщност именно него-
вата ревност за Бога го подтиква да прес-
ледва християните заради тяхното според
него богохулно твърдение, че Иисус е равен
на Бога! Но когато възкръсналият Господ
му се явява по пътя от Ерусалим за Да-
маск, това води до три радикални промени
в неговото мислене и поведение.
Първо се оказва, че въпреки строгия си
монотеизъм - той винаги е вярвал в същес-
твуването на един истински Бог - той не е
и никога не е бил вярващ човек в единст-
вения смисъл, който има значение! Той
разбира, че Иисус, когото гони, е въплъте-
ният Бог; така собствените му действия го
разкриват не само като невярващ, но и
като враг на Бога.
Второ, това показва, че всичките му уси-
лия да спазва Божия закон са били безпо-
лезни. Те са завършили с убийството на
Божия Син! Савел е точно толкова изгубен,
колкото всеки езичник! Той изведнъж виж-
да ослепително ясно, че за да бъде изобщо
някога оправдан и приет от Бога, това тряб-
ва да стане единствено въз основа на вяра
- а вяра означава, както самият той го фор-
мулира по-късно: „да бъдеш оправдан да-
ром от Неговата благодат. ... Човек се оп-
равдава чрез вяра, без дела от закона. На
този, който не върши дела, а вярва в Онзи,
който оправдава безбожния, неговата вяра
77

Дефиниция на християнството
му се счита за правда" (вж. Римляни 3:24 -
4:5).
Трето, обръщането на Савел има огром-
ни последствия. Преди това, докато все
още вярва, че спасението му зависи от не-
говите заслуги, той е егоистичен фанатик,
който е готов да преследва инакомислещи-
те и не се интересува изобщо от спасение-
то на света извън границите на юдаизма.
Но когато открива, че спасението не е по
заслуги, а чрез вяра, той никога повече не
преследва никого. Напротив, става най-ве-
ликият от ранните християнски мисионери.
Няма да е пресилено да кажем, че чрез не-
говите устни и писмени изложения на уче-
нието за оправдание чрез вяра милиони
хора по целия свят и през всички времена
са намерили духовна свобода и мир с Бога.
78

8
ИСТИНСКИЯТ
ИНТЕРНАЦИОНАЛИЗЪМ
Расизмът със сигурност е една от най-
страшните злини, които някога са поразя-
вали човечеството. Вероятно у всеки от нас
тлее искрица инстинктивна расова гордост,
дори тя никога да не избие в открита дис-
криминация срещу малцинствата, истинско
гонение или така нареченото етническо
прочистване. Но през миналия век расиз-
мът, съзнателно развит в строга система на
политическо мислене, заля Европа и Азия и
запали грозни пожари.
Първият етап започва през деветнадесе-
ти век с мислители като Гобиньо във фран-
ция, който счита, че от трите основни раси
в света само бялата е истински благород-
на, а нейната най-висша част са арийците.
Сле него идва Джеймс Хънт, основателят
на Лондонското антропологично дружество.
Той учи, че нравствените и интелектуални
79

Дефиниция на християнството
аспекти на човека са също така расови ха-
рактеристики, както и размерът и формата
на черепа, че всички расови качества са
вродени и неизменни и че по тази причина
вярата в „равенството на цялото човечест-
во" е ненаучен предразсъдък, който трябва
да бъде изоставен.
Към тази вече опасна смес мислители
като французина Ваше дьо Лапуж и герма-
неца Ото Амон прибавят смъртоносната от-
рова на социалния дарвинизъм. Те заявя-
ват, че според природните закони най-доб-
ре приспособените раси оцеляват в борба-
та за живот и стават доминиращи, докато
по-слабите раси остават подчинени или би-
ват елиминирани. За тях е очевидно, че
арийската раса е най-приспособена във
всяко отношение и е предопределена от де-
терминистичните закони на вселената да
придобие върховенство над всички остана-
ли.
Резултатът от такива теории, както отбе-
лязва проф. 3. Стърнхил, е незабавно и ка-
тастрофално обезценяване на човешките
същества като цяло. Тъй като човешкият
живот вече не се счита за сътворен по Бо-
жия образ, той престава да бъде свещен.
Милиони хора могат да бъдат елиминирани
без никакво право на протест - природен
закон е, че само най-приспособените ще
оцелеят.
И накрая се явяват теоретици като пе-
чално известния германизиран англичанин
80

8. Истинският интернационализъм
X. С. Чембърлейн. Именно той проповядва,
че еврейската раса е зла и представлява
заплаха за световното общество, и че гер-
манците са избраният народ, предопреде-
лен от природата да елиминира тази запла-
ха. Такива идеи опияняват и главозамайват
Хитлер, а резултатите от това са добре из-
вестни.
Антисемитизмът обаче не е единственото
зло, поизлязло от расизма; за жалост той
неведнъж опетнява историята и на христи-
янството. Вярно е, както историята на Лука
показва, че от самото си начало християн-
ството е принудено да се отдалечи от юда-
изма по редица фундаментални въпроси и
конкретно по въпроса за расата. В юдаиз-
ма расата е нещо жизнено важно; в хрис-
тиянството този въпрос е несъществен. Но
за да разберем тази разлика, трябва да се
опитаме да видим защо въпросът за раса-
та е бил (и е) толкова важен за евреите. А
след това трябва да се обърнем към Лука,
за да видим защо и в какъв смисъл хрис-
тиянското евангелие казва, че в Христос
„няма вече юдеин, нито грък, защото вие
всички сте едно в Христос Иисус" (Галатя-
ни 3:28).
Народът Израил (който едва по-късно
бива наречен юдеи или евреи) се е появил
сравнително късно в древния свят. Но той
от самото начало претендира - съгласно
Стария Завет - че е специална нация, пре-
81

Дефиниция на християнството
допределена не от автоматичните детерми-
нистични сили на социалния дарвинизъм, а
от самия Създател, да играе уникална роля
в историята. И това твърдение има основа-
ния, защото в продължение на много веко-
ве Израил е буквално уникален народ в
едно определено отношение. Всички други
народи, колкото и да са били блестящи в
изкуствата, администрацията и инженерст-
вото, са затъвали в унизителните абсурди
на политеизма, поклонението на обожест-
вените природни сили, бога - слънце,
бога - луна, бога на плодородието и други
подобни.
Като жив контраст на това Израил, и то
не само неколцина негови напредничави
мислители, а народът като цяло, се откроя-
ва като единствен и категоричен свидетел
на единия истинен Бог, трансцедентен над
вселената и всичките й сили, Творецът и
Вседържителят. Затова е разбираемо, че
израилтяните са смятали своя монотеизъм
за превъзхождащ анимизма и политеизма
на другите народи. Но тяхната монотеистич-
на доктрина, за разлика от теорията за
превъзходството на арииците, не твърди, че
израилтяните са висша раса. Точно обрат-
ното. Старозаветното учение за сътворени-
ето гласи, че всички хора навсякъде, от
всички раси, са Божии създания, сътворе-
ни по Божия образ. В това отношение всич-
ки са равни; всеки човек и всяка раса - и
най-слабата, и най-приспособената - са ед-
82

8. Истинският интернационализъм
накво ценни и важни. Всеки човешки живот
е свещен.
Нещо повече, Старият Завет многократ-
но заявява, че Бог е призовал Израил и му
е отредил тази уникална роля в историята
не заради самия него, а за да бъдат впос-
ледствие благословени чрез него всички
останали земни народи. Чрез Израил Бог е
смятал един ден да изпрати юдейския Ме-
сия, за да бъде Спасител на света, и кога-
то той дойде, милиони езичници да намерят
спасение чрез него.
Междувременно за юдеите принадлеж-
ността към тази уникална раса с нейната
уникална роля е била изключително важна.
Ако езичници се обърнели към Бога, те,
разбира се, можели да бъдат, така да се
каже, осиновени в юдейската раса. Но за
да стане това, от мъжете се изисквало да
се подложат на юдейския ритуал на обряз-
ването, белегът на духовен, ако не и физи-
чески произход от Авраам, прародителя на
юдейската нация. Освен това и мъжете, и
жените е трябвало да спазват юдейските
закони за храни и очиствания, които праве-
ли свободния социален контакт с други
езичници труден, ако не и невъзможен. Ня-
кои приемали това, като например Елена,
царицата на Адиабена, и нейният син Изат.
Но много други изпитвали дълбока нена-
вист, защото всичко това им изглеждало
като фанатичен религиозен расизъм, който
83

Дефиниция на християнството
издигал юдеите като същностно по-добри
от останалите народи.
Разбира се, това не е така. Родителите,
които забраняват на своята тринадесетго-
дишна дъщеря да ходи на събирания, къде-
то се използват наркотици, не смятат, че
дъщеря им е същностно по-добра от други-
те тийнейджъри. Напротив, те признават, че
тя е точно толкова слаба, колкото и оста-
налите, и ако не бъде предпазена от сдру-
жаване с наркомани, би могла да се подда-
де на натиска на връстниците си.
Така е и с Бога и Израил. Езическият
свят наоколо е изобилствал от всевъзмож-
ни сексуални перверзни, убийства на деца,
измама, икономическо, социално и полити-
ческо потисничество, жестокости и убийст-
ва. Затова Бог постановява законите за
храните и ритуалната чистота, за да дейст-
ват като гранична защита и да пазят вът-
решната крепост на социалните и религио-
зни ценности на юдаизма. Старозаветните
пророци постоянно показват, че когато Из-
раил пренебрегва тези закони, това води
до компромис с упадъчните езически прак-
тики и до нравствена и духовна трагедия.
И така, съвсем не е маловажно, че ран-
ните християни, самите те юдеи, изоставят,
както ни показва Лука, тези защити, прави-
ла и наредби. Те, разбира се, не се отказ-
ват от монотеизма на Израил или от морал-
ните стандарти на Израилевия закон. Но се
84

8. Истинският интернационализъм
отказват от вторачването на Израил в осо-
бените привилегии на неговата раса. Те съ-
барят бариерите между юдеи и езичници и
заявяват, че чрез Христос Бог върши нещо
ново в света. Той помирява юдеи и езични-
ци първо със себе си, а после и един с друг
чрез един и същи Христос. Той създава
един „нов човек", едно световно братство,
в което расата няма значение, а вместо
враждебност царува взаимна любов.
Последствията от тази промяна за целия
свят са колосални и Лука бързо ги разпоз-
нава. Той дори посвещава един цял раздел
от своята история на случката, която се
оказва катализатор на промяната (10:1 -
11:18).
Първото, което си отива, са законите за
храните и наредбите за ритуална чистота,
които ограничават социалното общуване
между юдеи и езичници. Самият Христос
казва, че външните ритуални умивания са в
крайна сметка само символи. Те не могат
да достигнат и да очистят покварата в чо-
вешкото сърце, но могат - както често ста-
ва - да се превърнат в заместител и да
направят човека сляп за истинската му мо-
рална и духовна нечистота. Затова Христос
с божествен авторитет отменя законите за
храните и наредбите за ритуална чистота
(Марк 7:1-23). И когато един благочестив
римски стотник кани апостол Петър да го
посети в дома му и да му обясни христия-
85

Дефиниция на християнството
нското евангелие, Бог се намесва.и чрез
един жив, нагледен урок директно уверява
Петър, че вече е свободен да отиде и да
яде с езичниците.
После Бог дава на Петър и един друг, по-
основен урок. Много юдеи падат в клопка-
та на представата, че въпреки техните лич-
ни и национални грехове, привилегирована-
та им роля ги прави по дефиниция по-доб-
ри от езичниците, и че колкото и благород-
ни и високо нравствени да са отделни
езичници, те пак си остават езичници, и по
дефиниция са нечисти и несвети. Петър
трябва да разбере, че няма такава първа и
втора класа човешки същества. Никой, как-
вато и да е расата му, не може да бъде
считан автоматично за несвят или нечист
(10:28).
Тези два урока подготвят юдеи на Петър
и юдейските му приятели да застанат ре-
дом с езичниците на основата на тяхната
обща човешка природа. Но едва евангели-
ето на Иисус, разпнатия и възкръснал
Божи Син, слива техните юдейски и езичес-
ки сърца в едно. Едва в подножието на
Христовия кръст юдеи и езичници откриват
своята обща вина. Този кръст заявява, че
независимо дали сме съгрешили много или
малко, в това отношение ние не се разли-
чаваме, защото всички сме съгрешили и не
заслужаваме Божията слава. Можем да бъ-
дем оправдани, но само чрез незаслужена-
86

8. Истинският интернационализъм
та благодат на Бога, която можем да полу-
чим заради изкуплението, извършено от
Христос чрез неговата жертва за греха.
Кръстът на Христос, чрез самото спасение,
което предлага, заявява, че всички са мо-
рално недостатъчни и никой няма основа-
ние да се хвали или да се счита за нещо
повече от другия (Римляни 3:21-31).
Чрез възкресението на Христос и юдеи,
и езичници откриват кой ще бъде техният
общ Съдия (Деяния 10:42) и каква е тяхна-
та обща нужда от спасение. Чрез възкресе-
нието на Христос и юдеи, и езичници могат
да получат прошка за греховете си при аб-
солютно едни и същи условия, а именно
чрез проста, пряка и лична вяра в живия
Господ Иисус (10:43).
Но има още нещо. Когато Корнилий и не-
говите приятели повярват в Иисус, Бог им
дава Светия си Дух по същия начин, както
преди това го е дал на Петър и другите вяр-
ващи юдеи (11:15-18). За своя изненада и
за своя огромна радост тези юдеи и езич-
ници откриват, че не само споделят един
общ живот, но и че животът на самия Све-
ти Дух обитава в тях, което автоматично ги
въвежда в духовно единство и ги прави
едно тяло в Господа. За тях това означава
незабавен край на расизма - зората на ис-
тинския интернационализъм.
И днес това е основата за световното
единство  на  всички  истински  вярващи  в
87

Дефиниция на християнството
Христос, силата, която ги обединява в едно,
независимо от расата. И същата тази сила
на обитаващия в нас Свети Дух, а не някак-
ва система от правила за храни, ритуали,
обичаи и социална сегрегация, дава на ис-
тинските вярващи способността да се про-
тивопоставят на натиска на грешния свят и
да живеят живот на реална и нарастваща
святост.
Съвсем реалистично обаче, този славен
откъс от историята, който Лука описва, за-
вършва с една трагична нотка. Ортодоксал-
ната юдеиска върхушка в Ерусалим е разд-
разнена от начина, по който християните
сякаш отхвърлят юдейските привилегии и
се свързват с езичниците, без да изискват
те да станат юдеи. Затова тази върхушка се
съюзява с Ирод, когато той използва поли-
тическата си власт, за да обяви извън за-
кона и да преследва християнските водачи
и проповедници (12:23). Това обаче не е
причина християните да чувстват превъз-
ходство над онези древни юдеи. От време
на време през вековете и формалното
християнство е прилагало същата тактика
срещу онези, които е считало за свои неп-
риятели. По-добрата реакция би била пър-
во да научим от Лука какво представлява
истинското християнство и след като го
прегърнем, да отхвърлим всякакъв расизъм
и всякакви опити за политическа дискрими-
нация на религиозна основа.
88

9
БОРБАТА СРЕЩУ
РЕЛИГИОЗНОТО
ПОТИСНИЧЕСТВО
Със сигурност едни от най-грозните явле-
ния в историята на нашия нещастен свят са
мизерията и потисничеството, причинени от
религията. Атеистите често и с право отбе-
лязват, като древния римски поет Лукре-
ций, че „отново и отново религията ражда
грешни и скверни дела".1
Конкретното варварство, което Лукреций
има предвид, е че Агамемнон принася дъ-
щеря си Ифигения в жертва на езическата
богиня Артемида, за да спечели нейното
благоволение. Но езическите суеверия не
са нито единствените, нито най-големите
злодейства. И християнският свят има своя
срамен списък: кръстоносни походи срещу
„неверниците" и безброй изгаряния на кла-
да и мъчения на предполагаеми еретици -
89

Дефиниция на християнството
всичко това в драстично противоречие с
изричната забрана на Христос за употреба
на насилие за разпространение или защи-
та на неговото царство. В Англия в различ-
ни периоди монарси, наричащи се христия-
ни, дори са изгаряли на клада хора за
това, че са притежавали и четяли думите на
Христос в Библията!
Самата Библия, разбира се, осъжда тези
неща не по-меко от който и да е атеист. Са-
мият Христос оплаква дългата история на
гонения на пророците от собствения му
юдейски народ; той изгонва от храма тър-
говците, които използват религията за пе-
чалба и така потискат бедните; разоблича-
ва някои религиозни професионалисти (фа-
рисеите), които външно изглеждат свети
хора, но вътрешно са морално покварени;
и напълно безпристрастно предупреждава
учениците си, че от време на време и в
собственото му царство и църква ще се из-
дигат хора, които ще бият съслужителите си
и ще живеят неморален и егоистичен жи-
вот.2 Факт е, че религията в ръцете на хора,
които никога не са преживели лично ново-
рождение, често проявява най-лошите чер-
ти на човешката природа - макар че и по-
литическата идеология, която се възприема
като псевдорелигиозна вяра, често води до
същите грозни явления.
Но колкото и сериозни да са тези скан-
дали, те са очевидни извращения на истин-
ската религия. По-опасни, тъй като погреш-
90

9. Религиозното потисничество
ността им не е така явна, са доктрините и
практиките, които изглеждат достойни за
уважение, но ако бъдат възприети, биха
превърнали самото евангелие на Христос
във форма на духовно робство - не така
зловещо като другите перверзни, които
разгледахме, но фундаментално по-сериоз-
но. В следващия раздел на Деяния (12:25 -
16:5) една от основните цели на Лука е да
опише как реагират апостолите на някои
ранни опити да се внесат такива доктрини
и практики в християнството.
Лука ни казва (15:5), че някои „вярващи"
(макар да не уточнява в какъв смисъл са
били вярващи - вероятно са вярвали, че
Иисус е Христос, Божият Син, което, разби-
ра се, е добро!) започват така да изкривя-
ват необходимите условия за спасение, че
според Петър тяхното учение заплашва да
„наложи на шията на учениците ярем, кой-
то нито бащите ни, нито ние можем да но-
сим". Петър нарича това духовно заробва-
не на хората „изкушаване на Бога" (15:10) -
след като смисълът на евангелието е да ос-
вобождава. Силни думи! Но също толкова
ревностен е и призивът на Павел към хрис-
тияните в Галатия, които по-късно биват
притеснявани от подобни погрешни тълку-
вания на благовестието: „Стойте твърдо в
свободата, с която Христос ни освободи, и
не се заплитайте отново в робско иго" (Га-
латяни 5:1).
91

Дефиниция на християнството
В тази връзка Лука най-напред ни дава
едно обобщение на проповедта на Павел в
юдейската синагога на Антиохия Писидийс-
ка по темата за спасението (13:14-41). Па-
вел ясно показва, че чрез Иисус Христос
Бог предлага на човечеството на първо
място спасение, което освобождава хора-
та: „Бог ... издигна на Израил Спасител,
Иисус ...на нас се изпрати словото на това
спасение ... за да бъдеш спасение до края
на земята" (13:23, 26, 47).
Но спасение в какъв смисъл? За да
илюстрира мисълта си, Павел напомня на
слушателите си, че техният народ вече е
преживял спасение от Бога на различни
нива. Когато са били принудени да работят
като чужденци без граждански права в
робските трудови лагери на древен Египет,
спасението е означавало освобождение от
тираничното икономическо, социално и по-
литическо потисничество. То е означавало
и свобода да се самоопределят като нация
и да се покланят и да служат на Бога спо-
ред съвестта си. По-късно, когато компро-
мисите с идолопоклонството, покварата и
злината на околните народи в крайна смет-
ка ги подчиняват на тези народи, спасени-
ето означава освобождение от заробващи-
те последствия на собствените им грехове
и непокорство спрямо Бога.
По същия начин и при Иисус Христос,
потомъка на предобраза на избавителя на
92

9. Религиозното потисничество
Израил, цар Давид, спасението означава
освобождение и свобода. Но от какво?
На първо място, от всеобщия враг на чо-
вечеството - смъртта (13:32-37). Защото, ка-
къв е смисълът на съществуването, ако
всичките ни социални и политически свобо-
ди, цялото ни развитие към нов световен
ред само приближават всеки отделен чо-
век, всеки народ, всяка цивилизация и ця-
лата вселена към емоционалната и интелек-
туална безизходица на универсалната, без-
смислена смърт? Чрез възкресението на
Иисус Христос Бог демонстрира, че вселе-
ната не е затворена причинно-следствена
система. Един ден тя ще бъде възстанове-
на и освободена от своите вериги на пре-
ходността и тлението.
Великолепна добра вест! Много хора
обаче не я чувстват като такава. Техният
инстинкт им казва (и Библията го потвърж-
дава), че ако има възкресение на цялото
човечество, ще има и Последен съд. Тряб-
ва да има. Идеята, че Бог ще възкреси ця-
лото човечество за един славен вечен жи-
вот и просто ще пренебрегне греховете и
несправедливостите, допуснати в този жи-
вот, е явна фантазия, лишена от морален
смисъл. Но точно поради страха, че един
ден ще трябва да застанат пред Бога като
Съдия, за много хора религията изглежда
потисническа и те предпочитат да вярват,
че няма да има възкресение. Павел е зна-
ел това твърде добре; както всички ние, и
93

Дефиниция на християнството
събранието в синагогата в Антиохия си е
имало свои собствени причини да се стра-
хува от съда след смъртта; но в добавка,
техните сънародници в Ерусалим и религи-
озните им водачи били разпънали Иисус
заради религиозната си омраза. Те са усе-
щали, че неговото възкресение би имало
последствия, за които не биха искали дори
да си помислят.
И така, значението на втория елемент на
спасението се вижда най-ясно в този исто-
рически контекст. Никакво преразглеждане
на изискванията на закона от Божия стра-
на не би могло да промени враждебността
в сърцата на хората, които разпъват него-
вия Син. Никакво обещание от страна хо-
рата да спазват Божия закон в бъдеще не
би могло да изтрие вината за техния грях и
да позволи на Бога да им прости справед-
ливо. И благата вест е, че Бог сам се е
наел с решението на тази неразрешима ду-
ховна дилема.
В тази повратна точка от световната ис-
тория Бог използва човешката враждеб-
ност към неговия Син, за да извърши оно-
ва, което са предсказали старозаветните
пророци (13:27-35). В своята любов Бог, в
лицето на своя Син, взима върху себе си
наказанието за човешкия грях, което него-
вата святост изисква, плаща за греха чрез
собствените си страдания и така прави въз-
можна прошката за всички, които биха се
покаяли и повярвали. Но не само прошка-
94

9. Религиозното потисничество
та - защото това би могло да се приеме
просто като прошка за този или онзи кон-
кретен грях или дори единичния грях на
разпъването на Христос - човек „се оправ-
дава от всичко". Каквото и да означава
това, никой не може да го постигне, дори
при най-искрени усилия да спазва Божия
закон, даден чрез Мойсей (13:39).
Обикновено, когато кажем, че действия-
та на някого са оправдани, ние имаме
предвид, че той е имал право да извърши
онова, което е направил, и ние го одобря-
ваме. Ако някой е обвинен в престъпление
и на съдебния процес бъде оправдан, това
означава, че съдът го обявява за невинен
по обвиненията, предявени срещу него. Но
когато Библията казва, че Бог оправдава
онези, които вярват, това явно не означа-
ва, че той одобрява всичко, което те са
направили или дори че смята живота им за
общо взето приемлив. Със сигурност не оз-
начава и че Бог ги счита за невинни - за-
щото Бог обявява всички за виновни греш-
ници.
Какво тогава означава думата „оправда-
вам" в Библията? Известното твърдение в
Новия Завет, че „Бог оправдава безбож-
ния" (Римляни 4:5) съвсем очевидно не оз-
начава, че Бог смята безбожието за невин-
но или дори в общи линии приемливо пове-
дение. В такъв случай може би означава,
че Бог прави безбожния човек праведен,
като го променя и постепенно го превръща
95

Дефиниция на християнството
от грешник в „порядъчен човек"? Не! Бог
със сигурност прави това с всеки, който
вярва, но в Библията този процес не се на-
рича оправдание, а освещение, и разлика-
та не е незначителна. Освещението е про-
дължителен процес, който изисква много
усилия от страна на човека и често е свър-
зан със значително страдание. А Божиите
стандарти за святост са такива, че със
своя реализъм той ни казва, че никога
няма да станем съвършени в този живот. И
в края му пак ще заслужаваме Божията
присъда: „всички съгрешиха (в миналото) и
са лишени от Божията слава ( настоящето)"
(Римляни 3:23).
В такъв случай, ако нашето приемане от
Бога зависи от напредъка ни в светостта,
никой не може да бъде сигурен в този жи-
вот, че накрая ще бъде приет от Бога - и
никой, който има представа от Божиите
стандарти, няма да дръзне да го предполо-
жи. И тъй като да не бъде приет от Бога е
най-ужасната трагедия за един човек, опи-
тът да спечели това приемане чрез освеще-
ние, преследван от постоянното и неизбеж-
но съзнание за недостатъчен успех, ще
превърне този процес в една потискаща
невъзможна задача - в един вид робство.
Това е все едно да кажеш на един тийней-
джър, който току-що без разрешение е взел
чисто новата кола на баща си, блъснал я е
и тя е станала на хармоника, че трябва да
96

9. Религиозното потисничество
я възстанови до първоначалното й съвър-
шенство, и докато не я върне в съвършения
й вид, няма да получи безрезервната лю-
бов, прошка и приемане от баща си. Едно
съвестно момче ще бъде потиснато до от-
чаяние от безнадеждната за него задача.
Едно не толкова съвестно момче ще се
превърне в бунтар. Точно това са положе-
нията, в които много хора се оказват пред
Бога!
Колко различно би било, ако бащата най-
напред увери момчето, че вече му е прос-
тил напълно, и че приемането му не зависи
от успеха му в ремонта на колата; но че от
него се очаква, вече имайки сигурността,
че е прието, да помага на баща си при поп-
равката, и то толкова повече, колкото пове-
че расте с годините. Точно това прави Бог
за хората, когато, в библейския смисъл на
думата, той ги оправдава. Оправданието не
е дълъг и постепенен процес на поправяне
на развалините на нашия живот. То е неза-
бавна декларация от Бога в момента, в кой-
то някой се покае и повярва, че Бог му про-
щава и го приема отсега и завинаги; че Бо-
жието приемане не зависи от успеха на
този човек да поправи развалините - той
вече е чист, сега и завинаги, от всякакви
обвинения, които светият Божи закон би
могъл да предяви към него. Но с тази уве-
реност от него се очаква съвместно с Бога
да започне дългия процес на изграждане
на свят живот.
97

Дефиниция на християнството
Но как е възможно това, ще каже някой.
Как може Бог да обяви един човек за сво-
боден от обвиненията, които Божият закон
предявява към него, докато самият човек,
колкото и да е искрен, все още е грешник
и е далеч от съвършенство? Принципът,
според който Бог може да направи това, е
формулиран от апостол Павел в неговото
Послание до Римляните (6:7): „Този, който
е умрял, той е оправдан от греха."
Нека да си представим страна, в която
убийството се наказва със смърт. Докато
един убиец е жив, той е под осъждането на
закона и подлежи на неговото наказание.
Но щом бъде екзекутиран и понесе предви-
деното от закона наказание, той вече е оп-
равдан и завинаги излиза от юрисдикцията
на закона. И така, наказанието за нашия
грях срещу Бога е вечно отделяне от Бога,
тоест вечна смърт. Ние никога не бихме
могли да понесем докрай това наказание,
ако трябваше да го понесем лично. Но
това, което ние никога не бихме могли да
направим, Бог е направил вместо нас в
Христос. За всички, които са положили вя-
рата си в Христос, Бог милостиво е готов
да счете Христовата смърт като тяхна
смърт. И затова за тях наказанието, изиск-
вано от закона, е понесено и те могат да
бъдат обявени за оправдани.
Как така обаче някой праведен и неви-
нен би могъл да понесе наказанието на за-
кона за греховете на другите? Отговорът е,
98

9. Религиозното потисничество
че в този смисъл не става дума за смъртта
на Христос за греховете на други хора. За-
бележете какво включва вярата в Христос.
Това не означава просто да вярваш, че
Иисус е Божият Син. Означава да станеш
едно с него. Библията обяснява, че както
бракът прави един мъж и една жена физи-
чески едно цяло, така този, който положи
вярата си в Христос и го приеме, става ду-
ховно едно с него (1 Коринтяни 6:17). Защо-
то Христос не е просто още едно човешко
същество. Той е Богочовекът, великият
представител на Човека, който обединява в
себе си всички, които му се доверяват. В
смъртта си той плаща техния грях и понася
тяхното наказание. Възкръснал от мъртви-
те, той споделя с тях своя възкресен живот.
Съединени с него, вярващите са приети от
Бога така пълно, както е приет той, и полу-
чават вечно положение на Божии деца. И
тук се крие тайната как може това оправ-
дание чрез вяра да не води до безотгово-
рен и разпуснат живот. Вярващият се оказ-
ва съединен в едно реално, живо партньор-
ство с Христос, с нови желания и нова
сила да израства упорито в святост.
За някои хора обаче се оказва невероя-
тно трудно да разберат какво означава
„вяра", когато евангелието говори за оп-
равдание чрез вяра. Според Лука именно
тази трудност стои например зад възникна-
лия в ранните църкви спор, който споме-
нахме по-рано. Някои юдеи, които са по-
99

Дефиниция на християнството
вярвали, че Иисус е Христос, Божият Син,
продължават да смятат, че ритуалът на об-
рязването, последван от спазване на Мой-
сеевия закон, е абсолютно необходим за
спасението (15:1, 5). И оттогава насам мно-
го хора, смятайки че кръщението е христи-
янският еквивалент на юдейското обрязва-
не, са твърдели, че кръщението и спазване-
то на Божия закон са задължителни усло-
вия за спасение. Неизбежният резултат от
този възглед е, че никой не може да знае
през този живот дали е приет от Бога, тъй
като никой не може да е сигурен, че е спа-
зил Божия закон достатъчно добре, за да
направи онова, което всъщност е така или
иначе невъзможно - да заслужи спасение.
И така, както заявява Петър, те превръщат
самото евангелие на свободата в робско
иго. Проницателният историк Лука осъзна-
ва колко важен е този дебат за самото
оцеляване на християнското благовестие, и
грижливо записва за всички времена еди-
нодушната, освобождаваща присъда на
всички апостоли: „Ние вярваме, че ще се
спасим (не чрез обрязване и спазване на
закона, а) чрез благодатта на Господ
Иисус" (15:11).
Бележки
1	De Rerum Natura, Book 1, II. 82-83.
2	Евангелие от Лука 12:45-46.
100

10
НЕПРИКОСНОВЕНОСТТА
НА
ЧОВЕШКАТА ЛИЧНОСТ
Някъде през 49 г. сл. Хр. християнският
апостол Павел прави една епохална стъпка
с неизмерими последствия за целия запа-
ден свят. Той за първи път напуска Азия и
проповядва евангелието в един европейски
град. И почти веднага си навлича пробле-
ми. В града има група бизнесмени, които
притежават, или поне управляват, една
жена-медиум. Павел изгонва духа от нея,
което слага край на доходите, които биз-
несмените получават от народа за консул-
тациите с нея. Затова с помощта на разя-
рената тълпа те завличат Павел и неговия
другар Сила пред магистратите. „ Тези хора
- обвиняват ги те - са юдеи и смущават
града ни, и проповядват обичаи, които на
нас, като римляни, не ни е позволено нито
да приемаме, нито да спазваме.".
101

Дефиниция на християнството
Изправени пред гражданско неподчине-
ние, магистратите не си правят труда да
проведат истинско разследване. Те разпо-
реждат християнските мисионери да бъдат
публично съблечени, жестоко бити и след
това хвърлени в най-добре охраняваната
килия в местния затвор (Деяния 16:11-40).
Естествено, загубата на доходите е дос-
татъчна причина за съпротивата на бизнес-
мените, но тя трудно може да обясни ярост-
та на тълпата, която при други обстоятелс-
тва едва ли толкова би се разстроила от
спадането на печалбата на някои богати
бизнесмени. Истината е, че пристигането
на християнските мисионери засяга три об-
ласти от живота на тези хора по такъв на-
чин, че те инстинктивно усещат заплаха за
собствената си идентичност и сигурност. И
тъй като благовестието все още може да
оказва такова въздействие върху хората,
си заслужава да анализираме тези причи-
ни в подробности.
На първо място е националната култура.
Град Филипи, макар и разположен в Маке-
дония, е римска колония. Той е независим
от заобикалящата го провинциална адми-
нистрация, а организацията му на управле-
ние е устроена по модела на самия Рим.
Неговите граждани са не само европейци,
те са и граждани на Рим и се гордеят с
това. Обличат се като римляни и често го-
ворят латински, а не гръцки.
А мисионерите са не само азиатци - те
са евреи! Самата идея азиатски евреи да
102

10. Неприкосновеност на човешката личност
си въобразяват, че могат да учат европейс-
ките римски граждани от Филипи на какво-
то и да било, се приема като оскърбление
за тяхната превъзхождаща западна култура
(което впрочем е ирония, защото днес жи-
телите на много азиатски страни гледат на
евангелието като на западна религия и ос-
кърбление за тяхната превъзхождаща азиа-
тска култура!).
Нещо повече, в едно огромно мултинаци-
онално, космополитно общество, каквото
представлява Римската империя, хората
държат на собствената си национална кул-
тура като на средство за утвърждаване на
своята уникална идентичност, за да не се
изгубят в безличното униформено море на
човечеството. Това е така и днес. Особено
там, където едно тоталитарно управление
потиска местната култура, както Франко в
продължение на много години потиска ката-
лунския език и литература в Испания, е
разбираемо, че щом това потисничество
изчезне, местната национална култура ще
се самоутвърждава още повече и ще отх-
върля навлизането на чужда култура.
Освен това трябва да признаем, че в
много части на света идващи отвън христи-
янски проповедници често не успяват да
направят разлика между фундаменталните
истини на евангелието и културните добав-
ки като музика, архитектура, стил на пред-
ставяне и пр., които са се натрупали около
християнството  в  родните  им  страни.  По
103

Дефиниция на християнството
този начин те объркват представата за бла-
говестието в умовете на своята чуждест-
ранна публика и ненужно предизвикват от-
хвърляне.
Апостол Павел обаче ясно осъзнава тази
опасност. Собственото му чувство за ува-
жение към културата на другите народи
личи в едно писмо, което той по-късно на-
писва до вярващите от един друг гръцки
град:
„Въпреки че съм свободен от всички
хора, аз сам станах роб на всички, за да
спечеля още повече хора. За юдеите ста-
нах като юдеин ... за тези, които са под
(Мойсеевия) закон, станах като под за-
кон... на тези, които нямат (Мойсеевия)
закон, станах като че нямам закон - въп-
реки че не съм без закон пред Бога, а
съм под закона на Христос ... за всички
станах всичко, така че по всякакъв начин
да спася неколцина" (1 Коринтяни 9:19-
22).
Затова можем да бъдем сигурни, че Па-
вел нито атакува, нито се опитва да потис-
ка по някакъв начин доброто и полезното в
културата на филипяните, нито пък би се
опитал да им наложи неща, които са само
културни особености на собствения му ази-
атско-юдейски произход.
Това обаче ни води към втората област,
в която филипяните се чувстват - или каз-
ват, че се чувстват - заплашени от христи-
104

10. Неприкосновеност на човешката личност
янското благовестие. Те твърдят, че закони-
те на държавата не им позволяват като
римляни да приемат и практикуват юдейски
обичаи. Разбира се, за хора, които живеят
под строго тоталитарно управление, е раз-
бираемо да се страхуват от проблеми с
властите. Последното нещо, което биха ис-
кали, е да бъдат заловени на незаконно ре-
лигиозно събрание. Но специално в този
случай страховете им са били неосновател-
ни. В този конкретен период от историята
(за разлика от времето, настъпило след
около двадесет години) нито юдаизмът,
нито християнството са забранени от рим-
ската власт. И макар че на теория римска-
та власт си запазва правото да забранява
на гражданите си да практикуват чужди ре-
лигии, несъвместими с националната рели-
гия на Рим, на практика тя не ги огранича-
ва в това отношение.
От друга страна е крайно незаконно - и
за това централната власт на империята
следи строго - съдии да бият римски граж-
дани публично и да ги затварят в затвор,
без преди това да са провели подробно и
законосъобразно разследване. А християн-
ският мисионер Павел, макар и юдеин,
също е римски гражданин, равен на който
и да е гражданин на филипи! Ако разяре-
ната тълпа не я е грижа за това, магистра-
тите би трябвало да постъпят по-разумно.
Но това не е последният път, когато магис-
трати и съдии са действали противно на
105

Дефиниция на християнството
конституцията и законите на собствената
си страна, за да вкарат нежеланите хрис-
тияни зад решетките. Все пак обаче това
прави позоваването на филипяните на за-
кона не съвсем убедително.
Така стигаме до третата и може би най-
съществена причина, поради която филипя-
ните чувстват, че християнското благовес-
тие заплашва личната им сигурност. Дейст-
вията на Павел, който слага край на ясно-
видските способности на гадателката, пре-
сичат един източник на свръхестествено
водителство, за който много хора в града
копнеят и го смятат за абсолютно необхо-
дим за успешния си живот и дори оцелява-
не в трудните условия на древния свят. За-
това те намразват Павел още повече, че
когато мисионерите пристигат, гадателката
ги посреща положително и им създава из-
вестност. Павел обаче отхвърля това и из-
гонва духа. В момента това сигурно прави
християнството да изглежда като чужда,
безсърдечна, пуританска, месеща се в чуж-
ди работи религия, която не проявява раз-
биране или състрадание към психологичес-
ките нужди на отделния човек, заплетен в
плашещата сложност на живота. Нищо чуд-
но, че тълпите изпадат в ярост.
Защо тогава Павел прави това? Точно
заради състраданието си и уважението си
към свещената неприкосновеност на чо-
вешката личност. Гадателката е обхваната
и завладяна от една чужда сила. От описа-
106

10. Неприкосновеност на човешката личност
нието на Лука на този дух като „дух на Пи-
тия"1 разбираме, че когато демонът е изри-
чал пророчества чрез жената, гласът, кой-
то е излизал от нея, не е бил нейният соб-
ствен, естествен глас, а странен, неестест-
вен звук. Това вероятно е правело впечат-
ление на филипяните като доказателство,
че пророчествата й идват от свръхестест-
вен източник. Но у християнина Павел това
предизвиква само състрадание към жената,
отвращение от деформацията на една чо-
вешка личност, причинена от зъл дух, и ис-
тинско негодувание, че безсъвестни биз-
несмени „притежават" едно човешко съ-
щество и правят пари от неговото страда-
ние.
Ако това е част от културата на филипя-
ните, то тази част е откровено зла. Опитай-
те се да я защитите, и ще се наложи по съ-
щия начин да защитавате и наркобароните
и наркопласьорите, които правят пари от
унищожаването на човешки умове, или
(вече забранения) индийски обичай, при
който под натиска на заобикалящата я кул-
тура вдовицата се чувства длъжна да се по-
жертва на погребалната клада на своя съп-
руг.
В същото време Павел прави това и за-
ради клиентите на гадателката. Спиритиз-
мът всъщност изобщо не се интересува от
човешката личност, а напротив - подкопа-
ва я и в крайна сметка я унищожава. Той
претендира, че може да предупреди за ид-
107

Дефиниция на християнството
ващи опасности и беди, така че хората да
се опитат, ако е възможно, да ги предотв-
ратят. Но това е напразно, защото, когато
дойдат катастрофата, болестта и смъртта,
което рано или късно става, спиритизмът
не познава любовта и верността на Бога-
Творец, която прави вярващия способен да
извика победоносно: „Аз съм уверен, че
нито смърт, нито живот, нито ангели, нито
власти, нито сегашното, нито бъдещото,
нито сили, нито височина, нито дълбочина,
нито кое да било друго създание ще може
да ни отлъчи от Божията любов, която е в
Христос Иисус, нашия Господ" (Римляни
8:38-39).
Евангелието дава възможност на човека
да познае Бога като любящ Баща, да пре-
живее неговото спасение, грижа и ръковод-
ство. То развива доверие в мъдростта на
неговото провидение дори когато то излиза
извън човешкото разбиране. Разкрива сла-
вата и величието на крайните цели на Бога
за неговия народ и дава сигурност, че
всички междинни подробности от живота
ще съдействат за това крайно добро. Спи-
ритизмът не прави абсолютно нищо за
нравственото развитие на човешката лич-
ност, докато водителството на Светия Дух е
насочено най-вече към развитието на мо-
ралния характер и нарастващата святост
на човека.
Следователно спиритизмът се опитва да
промени  фундаменталните  условия,   които
108

10. Неприкосновеност на човешката личност
един любящ Творец е заложил за човешкия
живот на земята, и така извращава осново-
полагащите принципи за развитие на ста-
билна и зряла човешка личност. Той пред-
лага поглед в бъдещето вместо настояща
вяра в мъдростта, любовта и верността на
Твореца. А без лична вяра в Бога, своя
Творец и Изкупител, човешката личност в
крайна сметка ще се разпадне - ако не в
този живот, то в идния.
И така, след като вярата в Бога чрез
Христос е така жизнено необходима, ние
трябва добре да я отличаваме както от ези-
ческия спиритизъм и псевдохристиянските
суеверия, така и от искрените духовни уси-
лия, които обаче също не са това, което
християнското евангелие разбира под вяра.
Това е и смисълът на една от последните
истории, които Лука разказва в този раз-
дел от Деяния на апостолите.
След като напуска Европа, Павел пре-
карва известно време в Ефес (Деяния 19:1-
7). Там той среща дванадесет души, които
са били ученици на знаменития пророк
Йоан Кръстител, предшественика на Иисус.
Тези хора в никакъв случай не са езични-
ци, но според тяхната собствена изповед,
не са получили Светия Дух. Защо? Защото,
макар да са осъзнали необходимостта от
покаяние и несъмнено да са се покайвали
постоянно за този или онзи конкретен грях,
те не са разбирали какво всъщност означа-
ва да вярваш в Господ Иисус - да вярваш
109

Дефиниция на християнството
на думите му и да разчиташ на тях, да ус-
тановиш лични взаимоотношения с него.
Научени от Павел, те за първи път в живо-
та си повярват в Господ Иисус и получават
Светия Дух. И за да се отбележи фактът, че
едва сега са станали християни в истинс-
кия смисъл на думата, те се кръщават в
името на Иисус.
И така, както вече казахме, Светият Дух
отнема страха от бъдещето, дебнещия кош-
мар на провала, ужаса от смъртта и неби-
тието, безнадеждното отчаяние от загубата
на близки - точно нещата, които тласкат
хората към опасностите на допитването до
медиуми с тяхното аморално ръководство,
измамни утехи и последващо доминиране
над човешката личност. Светият Дух изли-
ва Божията любов в сърцето на вярващия,
в дълбините на неговата личност (Римляни
5:1-11), и така дава сигурна основа и за
настояща стабилност, и за бъдещо нравст-
вено развитие. И това със сигурност не е
оскърбление за културата на никой народ.
Бележки
1 Древногръцка жрица и пророчица при храма на
Аполон в Делфи, която изричала неразбираеми
думи и изречения за „тълкуване" от оракулите - бел.
прев.
110

11
ХРИСТОС
СРЕД
ФИЛОСОФИТЕ
За разлика от други места, в Атина про-
повядването на християнското евангелие от
Павел не предизвиква никакви граждански
размирици. Атиняните, гражданите на инте-
лектуалната столица на света, както отбе-
лязва Лука (Деяния 17:16-34), с интерес из-
следват всяка нова теория, която им се из-
пречи. И така, след няколко дни общо про-
повядване и дискусии на агората, Павел
получава покана от философите стоици и
епикурейци да говори пред събранието на
Ареопага.
И какво мислят философите за християн-
ското евангелие? Не са очаровани, според
Лука. Още преди речта на Павел някои от
тях вече са го отхвърлили като „празносло-
вец", а след това някои се интересуват да
111

Дефиниция на християнството
чуят нещо повече, а други открито му се по-
диграват.
Тук разказът на Лука може да ни се сто-
ри забележително откровен; но всъщност
нито Лука, нито Павел биха се изкушили да
прикрият факта, че евангелието се е стори-
ло глупост на гърците, особено на гръцките
философи. В своите писания Павел открито
заявява, че „юдеите искат знамение, а гър-
ците търсят мъдрост; но ние проповядваме
разпънатия Христос: за юдеите - препънка,
а за езичниците - глупост" (1 Коринтяни
1:22-23).
Това, разбира се, не означава, че хрис-
тиянското евангелие е антирационално в
смисъла, в който е например дзен-будиз-
мът, според собствените му твърдения. Па-
вел насърчава новоповярвалите: „Бъдете
невръстни в злобата, а по ум бъдете пълно-
летни" (1 Коринтяни 14:20). Неговата крити-
ка към човешката философия дори не е, че
тя се основава на логиката, а не на вяра-
та. Павел добре знае, че и философите, и
учените трябва да приемат на вяра някои
недоказуеми аксиоми, преди да използват
логиката, за да изградят върху тях своите
мисловни системи. Критиката на Павел е,
че човешката философия по принцип не е
способна да доведе хората до лични, живи
и любящи взаимоотношения с Бога: „...чрез
философиите си - казва той - светът не
позна Бога."
112

11. Христос сред философите
Че това е истина, е очевидно навсякъде
около нас и посочването на тази истина не
е обида за философията или за философи-
те. В действителност това се отнася и за
другите човешки взаимоотношения. Напри-
мер в любовта чистата философска логика
обикновено не е средството, което един
мъж използва, за да спечели доверието и
привързаността на една жена и да я убеди
да се омъжи за него!
Не логическото мислене пречи на хората
да встъпят в лични взаимоотношения с
Бога, а нещо, което много повече прилича
на неблагодарност и гордост. Всички хора,
казва Библията, първоначално са познава-
ли Бога, но „нито Го прославиха като Бог,
нито Му благодариха" (Римляни 1:18-21). Да
бъдеш постоянно длъжен да показваш бла-
годарност към един всемогъщ Създател, оз-
начава да признаеш пълната си зависимост
от някой Друг. Точно това много хора нена-
виждат и отхвърлят. Оттук произхожда тях-
ното отчуждение от Бога. А следващият от
това грях задълбочава трудността, защото
вината, която той поражда, кара хората ин-
стинктивно да чувстват Бога като заплаха и
враг и засилва тяхната съпротива да приз-
наят неговото съществуване.
За да пробие тази бариера на отчужде-
ние, вина, страх, враждебност, неразбира-
не и недоверие, Бог не представя на чове-
ка една философия, а една личност, и тази
113

Дефиниция на християнството
личност е самият Бог, въплътен в Иисус
Христос. Той не представя една морална
теория, а едно историческо събитие - кръс-
та на Христос, който по-мощно от всякакви
думи демонстрира грозния резултат от чо-
вешкия грях и отчуждение от Бога; и същев-
ременно по-добре от всякакъв философски
аргумент разкрива реалността и искреност-
та на Божията любов към човека - защото
още докато бяхме грешници, безбожни и
неприятели на Бога, „Христос умря за нас"
(Римляни 5:5-11). Именно чрез кръста на
Христос може да бъде достигнато човешко-
то сърце, могат да бъдат съборени всички
бариери между човека и Бога, стават въз-
можни прошката и помирението и се гаран-
тира надеждата за бъдещето.
И така, някои от членовете на Ареопага
са епикурейци, а други - стоици. И двете
философии представляват благороден опит
да се придаде смисъл на вселената, на
нейните физически процеси и на мястото
на човека в нея. И двете философии не са
замислени като академични теории - и две-
те предлагат практически съвети за основ-
ната цел, към която човек трябва да се
стреми в живота си, и за начина, по който
да се справя с житейските болки и страда-
ния, трагедии и злини. Но що се отнася до
надеждата за изкорененяване на злото от
света или до същностна надежда за отдел-
114

11. Христос сред философите
ната личност, нито едната, нито другата фи-
лософия предлагат нещо съществено.
Епикурейците обявяват удоволствието за
основното добро, към което човек трябва
да се стреми в живота - не грубите удовол-
ствия, защото те често носят емоционално
натоварване, болка и разни последствия, а
удоволствието в смисъл на необезпокоява-
но спокойствие. Затова те препоръчват
съзнателно оттегляне от прекомерно учас-
тие в житейските борби. Тази философия
действително възпитава хора, които в соб-
ственото си епикурейско общество са из-
вестни със своята милост и вярност, но
едва ли обикновеният работещ човек, дома-
киня или бизнесмен биха могли да я възп-
риемат.
По отношение на естествознанието епи-
курейците възприемат атомната теория на
по-ранните философи Левкип и Демокрит,
която комбинират с учението за еволюция
без разум, без цел и без творец. Именно от
тези теории някои от тях като римлянина
Лукреций черпят най-голямо душевно спо-
койствие. Според тях тези теории доказват,
че нищо от човека не остава след смъртта
и следователно всички страхове от божес-
твен съд и наказание след смъртта са без-
почвени и могат да бъдат пренебрегнати.
Разбира се, те не проповядват другата
страна на това епикурейско „еванглие", а
именно, че ако това е вярно, то в такъв
115

Дефиниция на християнството
случай милионите хора от минали поколе-
ния, които са страдали и умрели, без да ви-
дят справедливост в този живот, никога
няма да получат справедливост; и милиони-
те, които сега страдат от разни големи и
малки несправедливости, също нямат реа-
листична надежда някога да получат спра-
ведливост. И така, надеждата за справед-
ливост до голяма степен е мираж.
Стоиците са много по-различни. Те твър-
дят, че разумът е в центъра на вселената и
пронива във всичките й части. Той е актив-
ният агент при сътворението и той контро-
лира всичко, което става. Те наричат този
безличен разум с много имена: Природа,
Разум, Зевс, Бог, но този стоически бог не
е трансцедентният, личностен, любящ Тво-
рец, проповядван от юдаизма и християнс-
твото. Той - или по-скоро то - е също така
част от материалната субстанция на вселе-
ната, както и всичко останало. С други
думи, стоиците са пантеисти. Затова не е
учудващо, че по отношение на премахване-
то на злото и несправедливостта от света,
те не могат да предложат по-голяма надеж-
да от епикурейците. Понеже, според тях,
разумът е в сърцевината на вселената и
прониква всичките й части, нарежда и кон-
тролира всичко, което става в нея, то по
дефиниция светът, такъв какъвто е, е най-
добрият възможен.
116

11. Христос сред философите
Нещо повече, единственото истинско
добро в живота е добродетелта, дефинира-
на като живот и действия, ръководени от
разума. Всички други привидно добри неща
са безразлични. Затова, ако един мъдър чо-
век вижда, че два милиона камбоджанци
ще бъдат заклани от Червените хмери, ще
бъде правилно и добродетелно да се опита
да ги спаси. Но ако въпреки усилията му,
те все пак бъдат избити, той няма да скър-
би - усилията му да ги спаси са били раци-
онални и следователно напълно добри; а
животът на двата милиона души сам по
себе си не представлява абсолютно доб-
ро - той е безразличен. Неговата собстве-
на мъдрост се състои в приемането, без
скръб или протест, на онова, което вече се
е проявило като съдба и следователно като
действие на световния разум.
На пръв поглед стоическата доктрина
може да ни заприлича на християнското
учение, че „всичко съдейства за добро на
тези, които любят Бога" и следователно ние
можем и трябва да намираме утеха в поко-
ряването по всяко време и при всички об-
стоятелства на Божията воля. В действител-
ност обаче двете учения са твърде различ-
ни. Християнството не учи, че светът, такъв
какъвто е, е най-добрият възможен. „Доб-
рото", за което съдействат всички неща, не
е настоящият свят в този му вид. То е обе-
щаното „добро", че чрез божественото из-
117

Дефиниция на християнството
купление всеки вярващ ще бъде в крайна
сметка направен подобен и по тяло, и по
характер на възкръсналия и прославен
Христос, за да бъде въведен в свят, в кой-
то   царува правда.
Стоицизмът не предлага такава надежда.
Всъщност ранните стоици твърдят, че цяла-
та вселена, представлявайки във всяка
своя част и действие израз на универсал-
ния разум, в определеното време ще избух-
не в пламъци, след което ще бъде обнове-
на точно такава, каквато е била преди. Вся-
ко събитие от историята ще се повтори с
абсолютна точност. В такъв случай, злото е
завинаги вградено в системата. Има само
един изход - когато обстоятелствата напра-
вят невъзможно за мъдрия човек да живее
добродетелно според разума, на него му е
позволено да извърши самоубийство!
Не може да се отрече, че тази филосо-
фия е възпитала много благородни, силни,
принципни характери; но в крайна сметка
това е философия на безнадеждността. А
същото се отнася и за съвременните екви-
валенти на епикурейците - атеистичните
еволюционисти, и на стоиците - пантеисти-
те на хиндуизма и движението Ню Ейдж.
Коментарът на Павел за езическия свят
като цяло е особено валиден и за двете
групи - те са не само без Бог (истинския
Бог), те са без Христос. Те нямат чувство-
то, че Бог има дълбоко заложен план за из-
118

11. Христос сред философите
куплението на творението и човечеството -
план, който е обещан и предсказан в ста-
розаветното откровение за Божиите наме-
рения чрез народа Израил, задействан в
историята чрез раждането, живота, смърт-
та, възкресението и възнесението на Иисус
Христос, и определен да достигне завърше-
ка си с Второто идване на Христос. И тъй
като са „без Бог" и „без Христос", те са
„без никаква надежда на света" (Ефесяни
2:12).
Разбира се, има истини за Бога, които
философите от онова време са можели да
осъзнаят чрез чисто логически разсъжде-
ния. И стоици, и епикурейци принципно
биха се съгласили с мисълта на Павел, че
Бог, който е направил света и всичко в
него, не би могъл да живее в храмове, нап-
равени от човешки ръце (17:24). Това е бил
един от абсурдите на древния политеизъм -
че върховният бог Зевс си е имал собствен
храм в Атина, различен от храмовете на
Аполон и останалите богове.
Подобно и гръцкият поет Арат, самият
той стоик, пише - и Павел го цитира пред
Ареопага - че ние, хората, сме потомство
на Бога (17:28-29). От това следва, че е заб-
луждаващо да се представя Бог чрез мърт-
ви образи от дърво, метал или камък. Ние,
хората, сме личности; не е възможно все-
могъщата Сила, която ни е сътворила, да е
по-малко личност от нас - макар че точно
119

Дефиниция на християнството
това е нелогичната представа, която дори
съвременният атеизъм е принуден да под-
държа. Също така и стоици, и епикурейци
биха се съгласили с Павел за очевидния
факт, че Създателят, който дава на своите
творения живот и дишане, и всичко, не се
нуждае от служение от човешки ръце, като
че ли би имал нужда от нещо (17:25) - ма-
кар че от езичеството дори в някои форми
на християнството преминава упоритата
идея, че ние можем да си купим прошка и
спасение от Бога чрез своите добри дела.
Ако всички ценности в света по дефиниция
принадлежат на Бога, то ние не притежава-
ме някаква ценност, с която бихме могли
да купим от него каквото и да било! Също
както физическият живот, и спасението
трябва да бъде подарък.
Но какво е направил и още ще направи
Бог за изкуплението на света, не би могло
да се изведе чрез чисто логически разсъж-
дения от общи принципи. В своя суверени-
тет, Бог се намесва в историята. Павел
обобщава основата, на която евангелието
прокламира идването на един безгрешен
свят на мир и справедливост, с известните
думи:
„Бог ... сега заповядва на всички хора
навсякъде да се покаят, защото е назна-
чил ден, когато ще съди света справед-
ливо чрез Човека, когото е определил, за
120

11. Христос сред философите
което е дал уверение на всички, като Го
е възкресил от мъртвите" (17:30-31).
При споменаването на възкресението,
както ни съобщава Лука, някои от филосо-
фите, макар и не всички, се присмиват,
също както много учени днес биха се прис-
мели на самата идея за съществуването на
Бога. Но те, както и съвременните им коле-
ги, биха направили по-добре да отделят
малко време да размислят върху ограниче-
нията на своите философски и научни дис-
циплини. Както пише професор Ръсъл Ста-
нърт,, доскоро вицепрезидент на Британс-
кия институт по физика: „Въпреки цялата й
стойност [на съвременната физика] като
източник на познание, трябва да се прими-
рим с това, че като рамка за обяснение
нейният обхват си има ограничения. Има
реалности, като например съзнанието, кои-
то са извън нейната сфера. Има въпроси от
типа „защо", ... с които физиката не би мог-
ла да се занимае... Невъзможно е да прие-
мем на сериозно твърдението, че науката
има или някой ден ще има всички отгово-
ри. И по-специално, абсурдно е който и да
било да твърди, че „науката е опровергала
съществуването на Бога". Това тя никога не
би могла да направи."
121

12
ХРИСТИЯНСТВОТО
И СВОБОДАТА НА
СЛОВОТО
Мнозина смятат за очевидно, че религи-
ята е нещо лошо. Тя е била и продължава
да бъде причина за безкрайни борби и кръ-
вопролития и следователно заслужава да
бъде отхвърлена. Но по тази логика би
трябвало да отхвърлим и политиката! Защо-
то, ако религията е убила хиляди, то поли-
тиката е убила десетки хиляди. Въпреки
това никой не твърди сериозно, че заради
това политическото мислене трябва да
бъде изоставено и политическите дейности
- забранени!
Проблемът, казват други, не е в религии-
те изобщо, а в монотеистичните религии
като юдаизма, християнството и исляма.
Убеждението им, че техният Бог е единстве-
ният истински Бог, и че тяхната религия е
единственият път към него, ги изпълва с ми-
сионерска ревност да налагат вярата си на
123

Дефиниция на християнството
другите хора, като спасяват техните души
дори ако се налага, с цената на погубване
на телата им. Тоталитарните идеологии са
осъдителни по същата причина. И те с по-
добна мисионерска ревност карат хората
да изнасят своите политически системи по
целия свят и да принуждават други народи
да приемат тяхното верую и практика с це-
ната на огромно човешко страдание. Спо-
ред този възглед, политеистите, напротив,
са готови миролюбиво да оставят хората да
си вярват в каквито богове искат, и не биха
и сънували да налагат на някого своя соб-
ствен вкус към боговете. По същия начин
либералните демокрации са готови да поз-
волят на всеки народ да прегърне онова
политическо верую - както и религия - ко-
ето му харесва, без външна намеса.
Ако е така, християнството, което е мо-
нотеистично и изпълнено с мисионерска
ревност от самото си раждане, има да от-
говаря за много неща. Но това не е нищо
ново. Когато Лука сяда да пише своята ис-
тория за разпространението на християнс-
кото евангелие, той не може да пренебрег-
не факта, че в много градове - филипи, Со-
лун, Берея, Коринт, Ефес, Ерусалим - про-
повядването на Павел е последвано от
граждански размирици, и то до такава сте-
пен, че въпросът стига до вниманието не
само на местните магистрати, но и на рим-
ските областни управители, на цар Агрипа
и накрая на самия император Нерон.
124

12. Християнството и свободата на словото
Разбира се, за Лука е много по-лесно да
отговаря за проповядването и поведението
на християнските апостоли и евангелизато-
ри от първи век сл. Хр., отколкото би било
за някой, който днес би се опитал да защи-
ти някои тежки провинения на по-късния
християнски свят. В първи век християните
се подчиняват на забраните на Христос и
не използват меча нито за да пропаганди-
рат християнството, нито за да го защита-
ват. Никъде в Деяния Лука не записва, че
християните сами започват размириците
или дори че отвръщат на онези, които чес-
то ги нападат или гонят.
Нещо повече, както отбелязва градският
писар в Ефес, ранните християни не ходят
да оскверняват храмовете и свещените
места на другите религи (19:35-37). Въпреки
че Павел вярва и в своите публични пропо-
веди заявява, че езическите богове не са
истински богове, той, според думите на съ-
щия градски писар, не ги заклеймява с ос-
кърбителен и невъздържан език, който би
засегнал ч увствителността на езичниците.
Да вземем още един пример - в Еруса-
лим влизането на езичници в свещените
дворове на храма се е считало за осквер-
няване и е било строго забранено не само
от юдеите, но и от римляните, които са ис-
кали да предотвратят евентуални размири-
ци. Разбира се, Павел, като християнин,
вярва,   че  ерусалимският  храм  бързо  се
125

Дефиниция на християнството
превръща в отживелица. Средната стена
(Ефесяни 2:14), която разделя езичниците
от юдеите в храма, няма място в християн-
ското благовестие. В християнските църкви,
които Павел основава, вярващите юдеи и
езичници общуват свободно като равни,
без каквато и да било преграда помежду
им или между тях и Бога.
Въпреки това, когато Павел посещава
храма в Ерусалим за последен път, той на-
пълно уважава неговите правила и наред-
би, колкото и да са остарели. Той не се
опитва да въведе християните езичници в
храма, нито да налага християнски възгле-
ди и практики на вече остарялата юдейска
религиозна система.
Впоследствие той въпреки това бива об-
винен, че е въвел езичници в храма. Това
предизвиква вълнения и става причина за
арестуването му от римските власти. Обви-
нението обаче е лъжливо и не може да
бъде подкрепено, както Лука подробно
изяснява1.
В по-късните векове християнството
действително се държи по съвсем различен
начин. Обхванато от езическо суеверие и
напълно пренебрегвайки забраната на
Христос, то изпраща цели армии на кръсто-
носни походи и убива хиляди турци, за да
си възвърне тъй наречените „свети места".
Но да се убиват Христовите врагове е драс-
тично и осъдително извращение на еванге-
лието, което провъзгласява, че Христос е
126

12. Християнството и свободата на словото
умрял за враговете си, така че те да не по-
гинат (Римляни 5:10).
И все пак, ще кажат някои, макар ранни-
те християни да не нападат физически хо-
рата с друга вяра, те твърдят, че техният
Бог е единственият истински Бог, а Иисус
Христос е единственият Спасител, и пропо-
вядват това на хора, за които знаят, че
това ще бъде много оскърбително. Следо-
вателно християните са отговорни за ярос-
тните реакции, които техният мисионерски
плам предизвиква. Защо не си пазят вярва-
нията за себе си?
Това повдига въпроси с много сериозни
последствия. Ранният гръцки философ Анак-
сагор е бил съден в Атина по времето на
Перикъл, защото е учел, че Слънцето и Лу-
ната не са богове. Трябвало ли е да си мъл-
чи за истината, за да не разстройва атиня-
ните? Да заклеймим ли Галилей, защото е
разпространявал своето убеждение, че Зе-
мята се върти около Слънцето, като е зна-
ел какво оскърбление и брожение ще пре-
дизвика това? Напротив, не му ли се въз-
хищаваме за това?
Правото на свободно слово е крехко
растение, което и днес често бива смазва-
но от политически и религиозни тирании,
тъй като тяхната власт зависи от убеждени-
ето на хората, че техните доктрини са един-
ствените, които може безопасно или закон-
но да се приемат. Затова те задължително
127

Дефиниция на християнството
се стараят да попречат на хората дори да
чуят каквито и да било други възгледи.
Нещо повече, често наблюдавана човеш-
ка слабост е, че докато едно движение е
още в положение на малцинство, то се
бори за свободно слово и протестира сре-
щу забраната му, но когато същото движе-
ние стане мнозинство, то на свой ред по-
тиска всички други малцинствени движе-
ния.
За жалост това се е случвало и в хрис-
тиянския свят. Правото на свободно еван-
гелизиране, което апостолите и ранните
християни са отстоявали с цената на голе-
ми жертви, е било отнето на други хора, ко-
гато християнството се е съюзило с държа-
вата и е станало официална религия. За
чест, а не за срам на истинското и ориги-
нално християнство е, че то винаги е зас-
тавало редом с онези, които са отстоявали
всеобщото право и задължение на човека
да прогласява - с цялото нужно уважение
- онова, което вярва, че е истина, и мирно
да убеждава другите в тази истина.
Разбира се, има една област, в която
християнското евангелие много лесно може
да бъде представено невярно. То проклами-
ра Иисус като Цар или, формулирано с ев-
рейските понятия, като Божия Месия (По-
мазаник). Затова за враговете на христия-
нството е било лесно придадат на това
твърдение   политически   смисъл   и   да   го
128

12. Християнството и свободата на словото
представят като измяна срещу управлява-
щия цезар.
Лука дава един такъв пример (17:1-9). В
Солун юдеите обвиняват християните пред
местните власти, че „действат против ука-
зите на императора, казвайки, че имало
друг Цар - Иисус". Обвинението е правдо-
подобно, защото в самия Израил има от-
делни личности и партии, които тълкуват
старозаветното обещание за изпратен от
Бога Месия в политически смисъл и от вре-
ме на време издигат кандидати за тази
роля, които, според техните надежди, ще
прогонят омразните римски империалисти
от Палестина със силата на оръжието и ще
възстановят политическата независимост
на Израил. Именно такива са причините за
по-късните юдейски въстания през 66-70 г.
и 130-133 г. сл. Хр.
Но ранните християнски църкви не вяр-
ват и не проповядват подобно нещо. Кога-
то множествата идват да вземат Иисус и
насила да го направят цар, той се скрива.
По време на съдебния процес пред римс-
кия управител Пилат Иисус абсолютно ясно
показва, че неговото царство не е полити-
ческо, земно царство, което трябва да се
защитава или налага с оръжие. То е духов-
но царство, което се разпространява чрез
проповядването на Божията истина. И кога-
то въпреки това юдейските първосвещени-
ци се опитват да убедят Пилат, че Иисус е
политически активист, и Пилат, и Ирод про-
129

Дефиниция на християнството
изнасят своята присъда, че това не е вяр-
но (Евангелие от Лука 23:1-25).
По същия начин, когато Павел е обвинен
пред римския съд в подривна политическа
дейност, и Галий, римският управител на
Коринт, и губернаторът фест, и цар Агрипа
в Кесария след подробно разследване обя-
вяват Павел за напълно невинен по всякак-
ви такива обвинения (Деяния 18:12-17; 26:31-
32).
Лука, от своя страна, ясно показва как-
во има предвид християнството, като про-
възгласява Иисус за Цар (17:1-3). Програ-
мата, която Старият Завет начертава за
обещания Месия, не предвижда той да се
яви като политически съперник на другите
земни владетели, а пророкува, че той ще
страда, ще умре, ще бъде възкресен от
мъртвите и ще се възнесе на небето. Това
е програмата, която, според Павел, Иисус е
изпълнил. Когато дойде отново, за да уста-
нови царството си на земята, той няма да
го стори просто като един човешки поли-
тик, който се бори с другите политици за
дял от управлението на земята, а като Гос-
подаря и Твореца на цялото човечество,
който идва с божественото си право да
съди света и да въведе своето творение в
следващия етап от неговото развитие.
За нещастие християнският свят е проя-
вявал явна тенденция да забравя тези раз-
личия и на практика буквално да отъждест-
130

12. Християнството и свободата на словото
вява християнското благовестие с тази или
онази политическа система: в четвърти век
- с римския империализъм; в средновеко-
вието - с феодализма, абсолютната монар-
хия и божественото право на царете; в по-
нови времена - с либералната демокрация;
а в още по-ново време - с една християни-
зирана форма на марксизма, така нарече-
ното богословие на освобождението. И на-
истина е жалко, че този порочен навик е
създал тежки предразсъдъци срещу христи-
янството у хора и народи, предпочитащи
други политически системи.
И така, има остра нужда да се върнем
назад през вековете към авторитетните
думи на самия Христос:
„Моето царство не е от този свят; ако
беше царството Ми от този свят, служи-
телите ми щяха да се борят да не бъда
предаден на юдеите. Но сега царството
Ми не е оттук.
Затова Пилат Му каза: Тогава, Ти Цар ли
си?
Иисус отговори: Прав си, като казваш,
че съм Цар. Аз затова се родих и зато-
ва дойдох на света, за да свидетелствам
за истината. Всеки, който е от истината,
слуша Моя глас." (Йоан 18:36-37)
В такъв случай, каква е истината, която
прокламира Павел, когато обикаля Римска-
та империя и проповядва Божието царство
131

Дефиниция на християнството
(20:24-25)? Вероятно не бихме могли да я
обобщим по-добре от Лука в разказа му за
явяването на Павел пред цар Агрипа и рим-
ския управител Фест (Деяния 26). След като
преминава многократни съдебни разпити,
Павел в крайна сметка е принуден от инт-
ригите на своите обвинители да се отнесе,
през главата на местните съдилища, до им-
ператор Нерон. Тогава, отчасти за да може
да докладва на императора за Павел и от-
части за да задоволи искрения интерес на
цар Агрипа, Фест организира изслушване,
на което Павел да разкаже за себе си и за
своите вярвания, като знае, че думите му
вероятно ще стигнат до ушите на императо-
ра и ще формират основата за процеса
срещу него. Тази реч на Павел остава като
една от най-великите речи в историята, за-
щото, каквото и да мислим за Павел, него-
вото влияние върху света е било огромно.
Той започва, като разказва за ранния си
живот и религиозно образование и за съ-
ществената причина, поради която ожесто-
чено е преследвал ранните християни. „На-
истина, и аз си мислех - обяснява той, - че
трябва да върша много неща против Името
на Иисус Назарянина." Забележете - да се
противопоставя не толкова на християнст-
вото като религия, а лично на Иисус Хрис-
тос. Според вярването на Павел по онова
време, Иисус е бил мъртъв. Но колкото по-
вече е гонел християните, за да изкореня-
ва тяхната вяра, толкова повече е откри-
132

12. Християнството и свободата на словото
вал, че се бори не срещу набор от религи-
озни възгледи, още по-малко срещу практи-
куването на система от религиозни ритуа-
ли, а срещу една личност - срещу Иисус.
Християните претендирали, че той е жив и
че те по някакъв начин са в личен контакт
с него.
За Павел това е било пълна глупост; но
докато жертвите на неговите гонения стра-
дали, Павел сам можел да види, че тях ги
подкрепя не просто набор от религиозни
възгледи, а реалното за тях присъствие на
живия Господ Иисус. За да унищожи хрис-
тиянството, той трябвало да унищожи този
Иисус. Неуспехът го влудявал и го тласкал
към все по-ожесточени усилия до деня, в
който възкръсналият Господ го срещнал и
му казал: „Савле, Савле, защо Ме гониш?
Трудно е за теб да риташ срещу остен."
Защо Павел не бил разбрал това по-
рано? Повърхностният отговор би бил, че
тогава той все още не е бил преживял
свръхестественото видение на светлина,
засенчваща слънчевия блясък. Но от него-
вите жертви малцина или дори никой не
бил преживял такова свръхестествено ви-
дение, и въпреки това те виждали с вът-
решна яснота и убеждение, даващи по-голя-
ма сигурност дори от физическото зрение,
че Иисус Христос е жив и достъпен за тях-
ната лична вяра и общение с него.
Защо Павел не осъзнавал това по-рано?
Не поради липса на интелект (той се е до-
133

Дефиниция на християнството
казал като един от най-блестящите умове
на човечеството). Не и поради липса на ре-
лигиозна ревност. Тогава защо?
Истината е, както казва Павел на Агрипа
(26:18), че вътрешното зрение на човешките
сърца е заслепено не само от тяхната соб-
ствена горда независимост от Бога, егои-
зъм и грях - макар че всички тези неща да-
ват своя принос - но и от една свръхчо-
вешка сила, чието зло намерение е да зас-
лепява хората за реалността на Бога и не-
говата любов и да ги вдъхновява за съща-
та ирационална и в крайна сметка сатанин-
ска съпротива срещу Бога, която е движи-
ла и неговия своеволен дух. „Богът на този
свят, самият Сатана - както пише Павел на
друго място (2 Коринтяни 4:4), - е заслепил
умовете на невярващите, за да не би да ги
озари светлината на благовестието на сла-
вата на Христос, който е образ на Бога."
Човек може да има съвършено физическо
зрение, но ако между него и слънцето зас-
тане облак, той няма да вижда слънцето.
Има обаче нещо, което разсейва облака,
и Павел хиляди и хиляди пъти го е виждал
да въздейства на хората. Това е евангели-
ето, което възкръсналият Христос му е въз-
ложил да проповядва по целия свят - „да
им отвориш очите, за да се обърнат от тъм-
нината към светлината и от властта на Са-
тана към Бога и да приемат прощение на
греховете и наследство между онези, които
са осветени чрез вяра в Мен" (26:18).
134

12. Християнството и свободата на словото
С мощна увереност Павел предлага това
благовестие на самия цар Агрипа. В този
момент от процеса обаче управителят Фест
се провиква през съдебната зала: „Полудял
си, Павле! Голямата ти ученост те докарва
до лудост!" (26:24). Невероятно е колко не-
логична може да бъде реакцията на някои
хора спрямо евангелието. Преди обръщане-
то си Павел е бил фанатик и гонител от
най-лошия вид. Но хората не са го нарича-
ли луд заради това, както не наричат и Ста-
лин луд затова, че е изпратил милиони на
смърт само защото не са били съгласни с
неговата политика и са отстоявали свобо-
дата си да заявят това. Но когато вярата в
евангелието превръща Павел в проповед-
ник на Божията любов, който вече не гони
никого, и чиито писания впоследствие даря-
ват на милиони хора мир с Бога, фест го
нарича луд. Ако Павел действително е луд,
може би трябва да се молим за повече та-
кава лудост! Или, още по-добре, да се
обърнем към Иисус Христос и да се помо-
лим с молитвата, с която безбройни мно-
жества духовно слепи хора са се молили
успешно: „Господи, искам да прогледна!"
Бележки
1 Деяния 21:27-36, 24:1-21, 25:7-8.
135

ЗА ПО-НАТАТЪШНО
ИЗУЧАВАНЕ
Ако желаете самостоятелно да се запоз-
наете по-подробно с посланието на Библи-
ята, следните цитати ще ви бъдат от помощ:
„Това бе истинската светлина, която ос-
ветлява всеки човек, идещ на света. Той
беше в света и светът чрез Него стана;
но светът не Го позна. При Своите Си
дойде, но Своите Му не Го приеха. А на
онези, които Го приеха, даде право да
станат Божии деца - на тези, които вяр-
ват в Неговото име" (Йоан 1:9-12).
„Защото Бог толкова възлюби света, че
даде Своя Единороден Син, за да не по-
гине нито един, който вярва в Него, а да
има вечен живот. Понеже Бог не изпра-
ти Сина Си на света, за да съди света, а
да бъде светът спасен чрез Него. Който
вярва в Него не е осъден; който не вяр-
ва, е вече осъден, защото не е повярвал
136

в Името на Единородния Божи Син. Но
това е осъждането, че светлината дойде
на света, но хората обикнаха тъмнината
повече от светлината, понеже делата им
бяха зли. Понеже всеки, който върши
зло, мрази светлината и не отива към
светлината, за да не би да се открият де-
лата му; а който постъпва според исти-
ната, отива към истината, за да се явят
делата му, понеже са извършени в Бога"
(Йоан 3:16-21).
„Защото нито едно създание няма да се
оправдае пред Бога чрез делата на зако-
на, понеже чрез закона става само поз-
наването на греха. Но сега отделно от
закона се яви Божията правда, за която
свидетелстват законът и пророците, то-
ест Божието оправдание чрез вяра в
Христос Иисус, за всички (и на всички),
които вярват; защото няма разлика, за-
щото всички съгрешиха и са лишени от
Божията слава, но се оправдават даром
от Неговата благодат чрез изкуплението,
което е в Христос Иисус. Него Бог пос-
тави за умилостивение чрез Неговата
кръв посредством вяра; за да покаже
Своята правда в прощението на грехове-
те, извършени по-напред, докато Бог дъл-
готърпеше, за да покаже Своята правда
в настоящото време - че Той е справед-
лив и че оправдава този, който вярва в
Иисус" (Римляни 3:20-26).
137

„Защото заплатата на греха е смърт, а
Божият дар е вечен живот в Христос
Иисус, нашия Господ" (Римляни 6:23).
„Думата е близо при теб, в устата ти и в
сърцето ти - тоест думата на вярата, ко-
ято проповядваме. Защото, ако изповя-
даш с устата си, че Иисус е Господ, и по-
вярваш в сърцето си, че Бог Го е възкре-
сил от мъртвите, ще се спасиш. Защото
със сърце се вярва за оправдание и с
уста се прави изповед за спасение. За-
щото Писанието казва: „Никой, който
вярва в Него, няма да се посрами." По-
неже няма разлика между юдеин и грък,
защото един и същ е Господ над всички,
богат към всички, които Го призовават.
Защото „всеки, който призове името на
Господа, ще се спаси" (Римляни 10:8-13).
„Защото по благодат сте спасени чрез
вяра, и то не от сами вас - това е дар
от Бога - не чрез дела, за да не се пох-
вали никой" (Ефесяни 2:8-9).
„... как сте се обърнали към Бога от идо-
лите, за да служите на живия и истинен
Бог и да очаквате Неговия Син от небе-
сата, когото Той възкреси от мъртвите -
Иисус, който ни избавя от идещия гняв"
(1 Солунци 1:9-10).
138

От същите абтори

Християнството -
опиум или истина
Перем
1(59 emp.
Карл Маркс пише: „Религията е сто-
ньт на потисканото същество, сърце-
то на безсърдечния свят... опиумът за
народа." С тези думи Маркс критикува
не само лъ>кливите религии. Самата
Библия с не по-малка острота осъЖда
фалшивата религиозност. Маркс обаче
осъЖда Всякаква вяра в Бога. Дали е бил
праб? Дали независимостта от Бога е
решението на нашите проблеми - или
-	no-скоро причината за тях?
Много мислещи хора срещат трудности, които им пречат
да приемат посланието на християнството. Тази книга има за
цел да разгледа честно някои от тези трудности и да покаЖе,
че те не са непреодолими. Личната вяра в Христос не е инте-
лектуално самоубийство.

Ключови
библейски
ясмятия
Ключови библейски
понятия
Переи,
17Н стр.
яроф. де. Д*ои JWokc
Никой не моЖе да смята себе си за
наистина образован човек, без да има
някакви познания върху Библията. Тя е
първата ваЖна книга, която е била от-
печатана, и никоя друга книга не е
била четена от повече хора и публику-
вана на повече езици. Тя е оказала, и
все още оказва огромно влияние върху
световната мисъл.
Когато я четем срещаме в нея думи и понятия, които, макар
в известен смисъл познати, не моЖем веднага да разберем, тъп
като се използват като специални термини. Както във всяка
друга област, усвояването на специалните термини на Библия-
та ни помага не само да я разбираме по-добре, но и по-добре да
я представяме на другите и така да им отваряме прозорец към
един цял нов свят.

1    и Библия
Верен
1135 стр.
Библията - ребизирано изда-
ние „Верен" на съвременен бъл-
гарски език ползВа като изход-
на осноба пребода фоти-
ноб/Слабейкоб/Николоб. Точ-
ността на текста е гарантира-
на от изключително подробно-
то срабнение с оригиналните
текстобе и реномирани пребо-
ди. Изданието съдържа подроб-
ни препратки, паралелни паса-
жи, кратък тематичен конкор-
данс и приложен атлас с 11
цветни карти.

Новият Завет
Псалми
Притчи
Верен
645 стр.
Новият Завет с Псалми и
Притчи на съвременен българ-
ски език, ребизирано издание
„Верен", е с едър шрифт, удобен
за четене.
Точността на текста е гарантирана от изключи-
телно подробното срабнение с оригиналните текс-
тобе и реномирани преводи. Изданието съдържа
подробни препратки и паралелни пасажи.

Попитали веднъж известния индийски фило-
соф и държавник Махатма Ганди защо не се при-
съедини към християнската църква. Той отговорил:
„Към коя?" Наистина, в световен мащаб съвремен-
ното християнство представлява много объркана и
объркваща картина.
Една от причините е, че в течение на истори-
ята по християнството са полепнали немалко суе-
верни добавки като ракообразни животинки по
корпуса на кораб. Често е трудно да се различи
първоначалното послание, което представлява не-
изменната сърцевина на християнството.
Целта на „Дефиниция на християнството" е
да помогне на читателя да разбере тази сърцеви-
на с помощта на историческите факти около въз-
никването на християнството.
В ТАЗИ КНИГА ЩЕ ПРОЧЕТЕТЕ:
•	фаталният недостатък на света
•	Магията и евангелието
•	Христос сред философите
проф. д-р Дейвид У. Гудинг е магистър на хуманитарните
науки, доктор на науките, заслужил професор по старозаве-
тен гръцки в кралския университет в Белфаст и член на Крал-
ската ирландска академия. Професор Гудинг активно изнася
лекции на библейски теми в много страни. Той е автор на ре-
дица академични трудове и библейски коментари. На българ-
ския читател е познат с коментара си на Посланието към Ев-
реите („Непоклатимото царство", ИК Нов Човек) и на Еванге-
лието според Йоан 13-17 гл. („В училището на Христос", ИК
ВЕРЕН).
проф. д-р Джон К. Ленокс е магистър и доктор на науки-
те, научен сътрудник към Грийн Колидж, Оксфорд, и старши
преподавател в института Уитфийлд. Той е автор на редица
академични трудове в областта на чистата математика. Попу-
лярен лектор по математика и апологетика в много страни.