Wilhelm Busch
Printre oameni

Wilhelm Busch
Printre oameni
Mici povestiri
Volumul V
EDITURA
LUMINA LUMII
1996

Titlul german:
Wilhelm Busch, Unter Menschen,
© Quell-Verlag Stuttgart
© Traducerea românească: Printre oameni,
Editura Lumina lumii, Korntal, Germania 1996
Toate drepturile rezervate

Cuprins
Pălăria	5
Lumea pierdută...!	7
Scrisoarea din patrie	9
Cântarea	11
Prea târziu	13
Discul din cap	15
Cât pe-aci să mănânc bătaie	18
Cine deschide	21
An nou - viaţă nouă	25
De unde şi-a luat Cain nevasta?	28
Pleacă, tată!	31
Charlotte	34
Braţ la braţ cu un ucigaş	35
Textul pentru predica de botez	39
Prelegere teologică în curtea minei	41
Chiar şi în dulap	43
Uneori a fost şi câte ceva de râs	45
Totuşi, pot să spun şi eu ceva!	48
între moarte şi viaţă	50
Cristos a-nviat şi râsetele de Paşte	53
Spaimă şi zahăr	55
Ecoul	58
O vizită ciudată	61
Geanta pierdută	64
Mângâietorul	68
Talerul este suficient de greu	70
Dumnezeu ne întreabă de fratele nostru	71
Bivoli şi porci	74
Isus în Berlin	78
Isus şi şoseaua în construcţie	81
Numai o liniuţă	82
întâmplări cu paracliseri	84
Draci în noaptea de Revelion	89

Pălăria
în oraşul meu natal, Frankfurt am Main, a existat o
mare comunitate de evrei. Băieţi fiind, ea ne-a atras într-
un mod ciudat. Asupra acestei lumi străine plutea ceva
misterios. Odată am avut chiar voie să facem o vizită
unui rabin bătrân, care locuia în una din căsuţele înguste
şi întortocheate din partea veche a Frankfurt-ului. A-
tunci ne~a arătat un model exact al Templului lui Solo-
mon, pe care îl construise după o muncă de ani de zile.
în timp ce ne-a explicat totul, noi, băieţii, am simţit ceva
din dorul acestui popor împrăştiat după sfinţenia lui
Dumnezeu.
Nu este deci de mirare că într-o zi de Sabat am por-
nit-o spre partea veche a oraşului, pentru a participa la
una din misterioasele slujbe religioase.
Dar, din păcate a apărut o problemă. Evreii au un
obicei diametral opus obiceiului nostru: în biserică, noi
ne scoatem pălăria; în schimb, în sinagogă nu are voie să
intre nici un bărbat fără să poarte o pălărie pe cap.
Noi, băieţii, nu aveam însă nimic pe cap. In vremea
aceea, pentru noi era de-a dreptul o chestiune de onoare
să umblăm cu capul descoperit.
Şi iată-ne acum în faţa sinagogii. Şi un bătrânel mi-
cuţ şi grav ne-a explicat că nu putem în nici un caz să
intrăm în sinagogă Iară o pălărie.
Un sfat bun ar fi fost binevenit. De întors, nu vroiam
să ne întoarcem. La urma urmei, această expediţie fuse-
se discutată şi planificată de mult timp. Să falimenteze
ea oare într-un mod atât de jalnic?
Bătrânelul micuţ şi cu barbă a văzut că doream mult
să vizităm sinagoga şi că nu era vorba numai de o sim-

plă distracţie. Aşa că a mai venit încă o dată până la noi
şi ne-a explicat că ne poate închiria pălăriile pe durata
slujbei religioase, dacă vrem să-i plătim 10 pfenigi pen-
tru fiecare pălărie.
Atunci am făcut o revizie serioasă a finanţelor noas-
tre. Şi când am constatat că avem destui bani, am în-
cheiat târgul.
Bărbatul a adus pălăriile. Cred că au aparţinut cândva
acelor mulţi, mulţi rabini care au activat aici: pălării
mari, negre şi cu bor lat. Ce bine că aveam urechi pe
cap, altfel pălăriile ne-ar fi alunecat peste faţă.
Dar, o dată cu pălăriile negre, ne-a cuprins o atmosfe-
ră ceremonioasă. Aşa am intrat în sinagogă. Am partici-
pat la slujba divină cu evlavie. Şi la ieşire am predat pă-
lăriile. -
De atunci m-am gândit adesea la acele pălării. Când
îi văd pe dragii noştri fraţi creştini la slujba religioasă,
toţi îmi lasă impresia unei vieţi de evlavie şi pe placul
lui Dumnezeu. Şi ei cântă cântările credinţei, în care
afirmă că nimic nu i-ar putea despărţi de Domnul Isus,
chiar dacă ar veni sfârşitul lumii. Şi ei poartă pălării fes-
tive ale credinţei.
Dar atunci când se termină slujba religioasă, îşi scot
repede pălăria credinţei. Atunci sunt la fel ca toţi ceilalţi
oameni: se ciorovăiesc şi se ceartă, îl slujesc pe Mamo-
na, merg după poftele lor şi uită cu totul de Mântuitorul
care a murit pentru ei. îşi trăiesc viaţa de zi cu zi fără
Răscumpărătorul lor. Asta este rău.
Ar trebui să ne purtăm pălăria credinţei şi în afara
slujbelor religioase.

Lumea pierdută...!
S-a întâmplat în anul 1915.
Mă aflam pe front ca tânăr voluntar. Eram în Cham-
pagne, într-o zonă dezolant de distrusă.
în ziua dinaintea Crăciunului a venit poşta. Am pri-
mit şi eu un pacheţel. Printre tot felul de daruri a fost şi o
lumânare galbenă.
-	Copii, ne facem un pom de Crăciun! au spus cu to-
ţii, când au văzut lumânarea galbenă în mâna mea.
în dimineaţa zilei de Ajun am plecat cu camaradul
meu ca să căutăm pomul de Crăciun. Ce fericiţi am fost
când am dat peste un mic brad verde! Cu dragoste l-am
replantat într-o conservă veche. Lumânarea a fost tăiată
mai mult cu răbdare, decât cu îndemânare şi fiecare mi-
că luminiţă a fost prinsă cu ace cu gămălie de crenguţe.
Şi apoi a venit Ajunul. Afară, torul era liniştit. Numai
pe ici, pe colo, mai lătra în noapte câte o împuşcătură
rătăcită. Acum, sărbătoarea noastră putea să înceapă.
Ah, a fost un eşec total! După-masă ni se livrase o
damigeana mare cu rachiu. Bărbaţii gustaseră deja serios
din această otravă, aşa că atmosfera era destul de proas-
tă. Am încercat să salvez ce se mai putea salva. S-au a-
prins lumânările şi i-am rugat:
-	Haideţi să cântăm o cântare!
Atunci, unul s-a trezit că vrea să ne fotografieze îm-
preună cu pomul cu lumânări. Până când ne-a aranjat pe
toţi, micuţele lumânări au ars de tot. în schimb, tranşeea
s-a umplut de fumul înecăcios al luminii de magneziu.
Ah, totul a fost un eşec! De ce? Acum, mă gândesc
că am fost cu toţii bolnavi de dor de casă în seara aceea.
7

Pe scurt, a fost jalnic. Şi, în cele din urmă, am părăsit
tranşeea în fugă, îndurerat şi mânios.
Afară m-a înconjurat noaptea senină şi înstelată. Pă-
mântul calcaros răscolit de împuşcături strălucea alb.
Sărmană ţară! Aici s-au întins cândva câmpii şi grădini
bogate. Acolo jos, în vale, a existat un sat. Acum, numai
câţiva pomi fructiferi desfrunziţi mai amintesc de exis-
tenţa lui. Chiar şi ruinele au dispărut, folosite la con-
strucţia şoselei. în urmă cu doi ani, oameni veseli au săr-
bătorit acolo Crăciunul. Unde sunt acum, aceşti oameni
fără patrie?
Atunci am auzit un zgomot. Din adăpostul ofiţerilor,
care se află la o depărtare de câţiva paşi, iese cineva afa-
ră. Se uită la mine, pentru că mă aflu în umbră. Dar pot
să-1 recunosc. Este un locotenent major, care mi-a insu-
flat întotdeauna mult respect. A stat mult timp şi s-a ui-
tat în noaptea dezolantă. Ia te uită, m-am gândit, şi el
simte ca mine. Probabil că şi în adăpostul ofiţerilor sunt
toţi beţi. Şi acum descoperă şi el toată jalea acestui răz-
boi, încât aproape că nu mai poate să-1 suporte.
Dar - ce are acolo? Scoate de sub pelerină un corn
strălucitor, îl duce la buze. Şi acum răsună nespus de
dulce şi de ciudat peste valea distrusă de împuşcături:
„O, Crăciun vesel, o Crăciun sfânt,
Sărbătoare binecuvântată..."
Cornul lui mă obligă să rostesc încet textul melodiei.
Şi totul în mine se revoltă. Nu! Nu! strigă inima mea.
Nu este adevărat! Aici, un sat distrus. Fiecare casă pus-
tie, un râu de suferinţă. Şi acolo, bărbaţii beţi, bolnavi de
dor de casă.
Şi acasă femeile, copiii plângând, care îşi strigă taţii -
sânge, moarte, jale... Cum poţi să cânţi aşa: O, Crăciun
vesel...? Dar el cântă liniştit mai departe. Şi cântarea su-
nă a jale:

Lumea pierdută...
Da, mă gândesc, asta este foarte adevărat. Nu am mai
văzut şi simţit niciodată lucrurile aşa.
Cristos S-a născut... cântă melodia peste gândurile
mele. Atât de clar, ca un chiot, atât de zguduitor, încât
tresar şi ascult.
„Cristos S-a născut!
Bucură-te, bucură-te, frate creştine!"
Atunci parcă îmi cad nişte solzi de pe ochi: Asta în-
seamnă Crăciunul, asta şi nimic altceva:
Lumea pierdută - Cristos S-a născut!
Bucură-te, bucură-te, frate creştine!
Scrisoarea din patrie
Trenuleţul înainta zgomotos printre munţi, în noapte.
înghesuit groaznic, stăteam lângă mama şi mă gân-
deam, dacă să-i spun ce mă frământă. Venise să mă ia
din Tübingen, unde studiam teologia. Şi acum călăto-
ream împreună spre Schwäbische Alb.
în cele din urmă, mi-am făcut curaj:
-	Ştii, mamă, nu mai simt nici o bucurie pentru Bi-
blie. Găsesc în ea atâtea lucruri de neînţeles şi grele.
Sunt atâtea contradicţii şi lucruri neinteligibile, care,
pentru omul modern, fac ca această carte să fie absolut
nefolositoare.
Mama a izbucnit într-un râs vesel:
-	Aceasta din cauză că citeşti Biblia pe dos.
Puţin jignit, sar în jos, încât bărbatul de lângă noi
scapă ziarul, mirat.

-	Dar, cum trebuie s-o citesc? O citesc în textul origi-
nal ebraic şi grecesc. Citesc comentarii. Ascult prele-
geri...
Mama mă linişteşte prinzându-mă de mână:
-	Să-ţi dau un exemplu. Mai ştii, când ai fost timp de
aproape doi ani neîntrerupt pe front, în război, fără să
primeşti nici un concediu? în vremea aceea ţi-am scris
regulat despre evenimentele de acasă. Şi apoi, într-o zi,
am primit o scrisoare de la tine, pe care nu am uitat-o.
Ai scris: în scrisorile voastre citesc despre cartele pentru
alimente, despre lacomi, despre statul la cozi. Nu înţeleg
toate aceste lucruri. S-au schimbat chiar atât de mult lu-
crurile la voi?... Şi apoi a urmat propoziţia care m-a
mişcat atât de tare: De cât timp ne-am despărţit şi cât de
departe sunt de voi, încât nici nu mai pot să înţeleg scri-
sorile din patrie!
Am dat din cap.
-	Da, da, îmi amintesc. Dar ce legătură are asta cu
Biblia?
-	Vezi tu, a continuat mama. Tu nu ai scris atunci:
Scrisorile mamei mele sunt pentru mine, omul modern,
nefolositoare. Nu ai scris nici: în scrisorile mamei mele
sunt contradicţii şi lucruri rară sens. Ai spus pur şi sim-
plu: De cât timp ne-am despărţit şi cât de departe sunt
de casă, încât nici nu mai pot să înţeleg scrisorile din
patrie!
încep să înţeleg. O ascult pe mama atent.
-	Biblia este şi ea o scrisoare, dragul meu fiu. Este o
scrisoare a Dumnezeului viu din patria veşnică - adre-
sată ţie. Dacă nu mai poţi să înţelegi această scrisoare,
nu ai voie să dai vina pe scrisoare. De vină eşti tu. Tre-
buie să spui: Cât de îngrozitor de mult m-am îndepărtat
de Tatăl meu ceresc, încât nu mai pot să-i înţeleg scri-
soarea! Acum vreau să mă adâncesc în ea şi vreau să cer
10

sincer Duhul Sfânt, ca să învăţ să înţeleg scrisoarea din
patrie.
Şi de atunci, între noi s-a lăsat tăcerea, până când
trenuleţul a oprit în Urach. Dar sfatul mamei nu l-am
mai uitat niciodată. El mi-a arătat calea spre înţelegerea
Bibliei.
Cântarea
Când am trecut recent prin piaţa zgomotoasă şi ani-
mată din faţa gării din Essen, am văzut un mic grup de
tineri în uniforma Armatei Salvării, care-şi cântau Mniş-
tiţi cântările despre Isus, acompaniaţi de o ghitară. în ju-
rul lor se strânseseră câţiva oameni, care ascultau cu e-
vlavie.
Atunci mi-a venit în minte o scurtă întâmplare, des-
pre modul în care a reuşit să mă scoată un astfel de cân-
tecel din cea mai profundă deznădejde. Deşi era o po-
veste foarte veche, scena mi-a apărut în faţa ochilor cu
toate detaliile:
Pe vremea aceea am fost preot asistent într-un cartier
mărginaş din Bielefeld. Acolo domnea o moarte spiritu-
ală de nedescris. Dar Evanghelia a început să-şi arate
puterea. Tot felul de lucruri începeau să se pună în miş-
care.
Dar imediat au apărut şi împotrivirile. Şi, în mod si-
gur, şi eu am început multe lucruri cu stângul sau pe
dos. Aşa că am ajuns curând implicat în tot felul de
lupte agitate. Şi în tot acest timp, am fost atât de singur,
fără călăuzire şi experienţă. Şi tocmai atunci, când aş fi
11

avut nevoie de toate forţele mele, rana mea din război şi-
a anunţat prezenţa. Am suferit de dureri groaznice de
spate. Treptat, au devenit atât de chinuitoare, încât nu
am mai putut să merg cu spatele drept. Cel mai bine mă
puteam deplasa pe bicicletă.
într-o zi dogoritoare de vară am plecat în oraş. Inima
îmi era atât de grea. în cartierul meu suferisem câteva a-
tacuri puternice. Era, de parcă moartea spirituală avea
totuşi să triumfe. Şi eu însumi mă simţeam atât de jal-
nic! Când mă dădeam jos de pe bicicletă, mă îndoiam
întotdeauna din cauza durerilor insuportabile. Era totuşi
imposibil ca Dumnezeu să iasă la luptă cu o astfel de u-
nealtă jalnică şi nepricepută.
în timp ce pedalam obosit şi descurajat, am auzit de-
odată o melodie. Se auzea prin fereastra deschisă a unui
birt. Dar - nu se auzea ca urletele beţivilor.
Am fost curios, ce fel de melodie ar putea să fie. De
aceea am pedalat foarte încet şi m-am ridicat de pe şaua
bicicletei ca să pot privi înăuntru prin fereastra larg des-
chisă.
în mijlocul a câţiva băutori de bere obosiţi stătea un
grup mic de soldaţi din Armata Salvării şi cânta.
Şi tocmai în acest moment am auzit refrenul unei
cântări, pe care atunci nu o cunoşteam. Era:
„O, de-ai putea tu crede,
Minuni mari ai vedea,
întotdeauna Isus
Cu drag te-ar ajuta..."
Băutorii de bere nici măcar nu şi-au ridicat privirea,
însă mie, ucenicul obosit, descurajat al lui Isus Cristos,
mi s-a părut că mi-a vorbit direct Mântuitorul meu. Da,
asta este! Aşa se pune problema! O, de-ai putea tu crede,
minuni mari ai vedea. întotdeauna Isus cu drag te-ar
ajuta.
12

Am plecat mai departe vesel şi mângâiat. încă o dată
am trăit ceea ce spune David în Psalmul 23: El îmi învi-
orează sufletul. Da, Domnul nostru îi cunoaşte pe cei ca-
re sunt ai Lui şi le asigură întotdeauna la momentul po-
trivit un pahar cu apă proaspătă. Şi la fel cum această
apă proaspătă a ţâşnit odinioară în pustie dintro stâncă,
tot aşa am primit-o eu dintr-un birt.
Soldaţii din Armata Salvării nu mă văzuseră, sunt si-
gur. Şi, mai târziu, m-am gândit că ar fi trebuit totuşi să
dau mâna cu ei şi să le spun cât de bine mi-a prins cânta-
rea lor. Căci - cine ştie - poate că erau şi ei tocmai puţin
descurajaţi de indiferenţa oamenilor din birt, pentru care
cântau în zadar. Din păcate, nu m-am dus să vorbesc cu
ei. De aceea vreau însă să povestesc această istorie pen-
tru încurajarea celor care-L mărturisesc pe Isus. Cuvân-
tul lui Dumnezeu nu trebuie să se întoarcă înapoi fără
rod, ci să spună ceea ce este pe placul Domnului. Şi
unele seminţe cad acolo unde nici măcar nu ne gândim.
Prea târziu
A trecut foarte mult timp de atunci. Eram încă un tâ-
năr preot asistent într-un oraş din Westfalia. Dar, deşi
am trecut de atunci prin multe, nu pot să uit acel ceas te-
ribil din noapte.
în vremea aceea, în parohia mea a trăit un bărbat de
vârstă mijlocie, care nu pierdea nici o ocazie să înjure şi
să batjocorească cu cruzime creştinismul, biserica şi
chiar şi pe mine. Când am auzit despre acest lucru, m-
am hotărât să-1 vizitez.
13

Rar am mai făcut o astfel de vizită la domiciliu fără
succes şi tristă. Bărbatul nu a fost accesibil pentru o dis-
cuţie liniştită. Mi-a spus râzând:
-	Nu vă obosiţi cu mine! Am descoperit demult înşe-
lătoria. Voi, popii, ori sunteţi voi înşivă proşti, ori - sun-
teţi angajaţi de nişte puteri oarecare, ca să prostiţi lumea.
-	Dumnezeu trăieşte! am răspuns eu. Chiar şi dum-
neavoastră veţi sta într-o zi înaintea Lui.
Mi-a râs în nas:
-	Ăsta este aşa, un banc bun al vostru, al popilor, ca
să le faceţi frică oamenilor cu ceea ce vine după moarte.
-	Ei bine, am răspuns eu, este şi o întrebare serioasă.
Asta o să pricepeţi poate într-o zi, când veţi fi la un pas
de moarte.
Atunci, a devenit foarte ceremonios şi mi-a explicat:
-	Ascultaţi-mă bine: niciodată - încă o dată: niciodată
nu voi avea nevoie de dumneavoastră. Eu nu fac parte
dintre acei bieţi oameni care, pe moarte, încep dintr-o
dată să strige după Dumnezeu. Pot să mor şi voi muri fă-
ră dumneavoastră. Moartea este cel mai normal lucru de
pe pământ. Fiecare floare se ofileşte odată. Şi la fel este
şi cu omul. Fenomenele naturale nu au nevoie de nici un
fel de pălăvrăgeală de-a dumneavoastră, cum este cea
despre moarte.
Am plecat. Acest bărbat era ferm hotărât să trăiască
fără Dumnezeu şi să moară fără Dumnezeu. Aici, slujba
mea se încheiase. -
Dar m-am înşelat. S-a întâmplat aproximativ un an
mai târziu. Cineva a sunat în miez de noapte la uşa mea.
Afară stătea soţia acestui bărbat şi m-a rugat agitată să
merg cu ea. Soţul ei era bolnav de câtva timp. Şi acum,
medicii nu i-au mai dat nici o speranţă. Era pe moarte.
Am refuzat:
-	Stimată doamnă! Soţul dumneavoastră mi-a spus
14

categoric că nu vrea să mă vadă lângă patul lui de
moarte. Atunci, nu m-am gândit că această situaţie va
interveni atât de curând. Dar - nu pot să mă duc la el,
dacă nu vrea nicicum să mă vadă.
La acesta cuvinte, femeia a strigat tremurând:
- Veniţi repede! Chiar el m-a trimis după dumnea-
voastră. El spune într-una: Popa a avut totuşi dreptate!
Popa a avut totuşi dreptate!
Atunci m-am îmbrăcat repede şi am mers cu ea. Dar
- am ajuns prea târziu. Bărbatul îşi pierduse deja cunoş-
tinţa. Deşi era inconştient, i-am spus totuşi câteva cu-
vinte din Biblie despre sângele lui Isus, care ne curaţeşte
de orice păcat. Dar nu am avut deloc impresia că le-a
auzit. Aşa a murit.
M-am înfiorat tot când am plecat acasă în zorii zilei.
Nu numai răcoarea dimineţii m-a făcut să mă înfiorez.
Sufletul meu a fost năpădit de tristeţe. Şi, dintr-o dată
am înţeles într-un mod nou rugăciunea puternică a ma-
relui bărbat Moise: Doamne, învaţă-ne să ne numărăm
bine zilele, ca să dobândim înţelepciune.
Discul din cap
Printre creştini şi păgâni, printre nazişti şi marxişti
găsim adesea oameni care ne lasă cu impresia: cândva, li
s-a montat un disc în cap. Şi când apeşi pe un buton,
discul începe să se învârtă. Atunci urmează cuvintele şi
frazele învăţate pe de rost. Ei nu mai ascultă ce spune
celălalt. Plouă de-a dreptul cu cuvinte înţelepte vârâte în
cap.
15

Sunt de părere că, atunci când un om a ajuns la o
anumită convingere, trebuie să poată să o exprime prin
propriile lui cuvinte şi nu prin fraze învăţate pe de rost.
A fost pe vremea inflaţiei de după primul război
mondial, când banii s-au devalorizat cu fiecare zi ce tre-
cea şi când, în cele din urmă, o cutie de chibrituri a ajuns
să coste milioane.
Eram un biet preot asistent, care-şi primea salariul
întotdeauna abia când banii se devalorizaseră deja. Şi în
vremea aceea, am flămânzit de multe ori împreună cu
tânăra mea soţie.
în schimb, muncitorii care locuiau în parohia mea o
duceau foarte bine. Majoritatea erau meseriaşi într-o ma-
re fabrică de biciclete. îşi primeau salariul în fiecare zi
în bancnote noi nouţe şi puteau să cumpere repede cele
trebuincioase, înainte ca banii să-şi piardă valoarea. Şi,
în plus, aveau fiecare câte o grădină şi cel puţin un porc,
pe care să-1 taie toamna. Deoarece nu veneau la mine, la
biserică, m-am dus eu la ei. I-am vizitat de la uşă la uşă.
Astfel, într-o vineri seara, l-am găsit pe om în bucătă-
rie. Tocmai tăia felii groase de şuncă în cuburi mici, aşa
cum obişnuiesc să mănânce şunca cei din Westfalia.
Am început să salivez. Dar nu l-am lăsat pe om să
observe ceva. L-am salutat politicos. El a fost însă foarte
rece. Abia mi-a oferit un scaun. Şi iată ce a urmat apoi:
El nu este pentru biserică şi pentru creştinism. Desi-
gur, nu vrea să se retragă din biserică - din cauza soţiei şi
a copiilor -, dar nu permite să i se spună nimic despre
treaba asta. Totuşi, poate că nu este chiar atât de rău, să
fie vizitat odată de un preot - deşi, de când locuieşte aici,
nu 1-a vizitat niciodată nici un preot - dar aşa, numai
într-o doară! - Pentru că acum s-a nimerit să fie tocmai
prezent un preot, ar putea să-şi descarce inima cu ceea
ce are împotriva bisericii şi a popilor.
16

-	Vă rog! Vă rog! i-am spus cam speriat. Pentru mine
este important să aud ce are un om ca dumneavoastră
împotriva popilor şi împotriva creştinismului.
Da, da, asta vrea să-mi şi spună. Biserica, asta este
împotriva deşteptării maselor, asta vrea să-i prostească
pe oameni. Şi de ce? Numai pentru ca bogaţii şi capi-
taliştii să-i poată exploata mai bine. Şi, de fapt, este clar
că popii sunt de partea capitaliştilor. Da, biserica este de
fapt cea mai vinovată de sărăcirea maselor. Popii, ăştia
se îngrijesc şi se îngraşă, în timp ce sărăcirea maselor se
întinde tot mai mult în jurul lor...
A ţinut-o tot aşa, doar cu variaţiuni mereu noi. Şi du-
pă fiecare a doua propoziţie şi-a vârât câte o bucată de
şuncă în gură.
Şi eu stăteam acolo -, foamea îmi rodea dureros sto-
macul de când îl văzusem pe om mâncând şuncă înain-
tea mea. Şi în timp ce mă luptam să nu-1 invidiez, am
aflat că sunt vinovat de sărăcirea maselor.
-	Desigur! Popii sunt de vină de sărăcirea maselor! a
strigat omul în cele din urmă, de parcă ar fi avut în faţa
lui o adunare de oameni. Apoi m-a privit cu reproş, pe
mine, reprezentantul îngrăşat al unei biserici care suge
sângele din oameni - s-a uitat de-a dreptul cu amar la
mine, acest reprezentant al clasei sărace. Şi în cele din
urmă şi-a mai vârât încă o bucată de şuncă în gură.
N-am mai rezistat. Răbdarea mi-a ajuns la capăt.
-	Omule! am spus mâniat. Mai întâi, daţi-mi o bucă-
ţică din şunca dumneavoastră! De dimineaţă nu am mai
mâncat nimic. De fapt, cine este cel sărăcit? în nici un
caz dumneavoastră! Dacă este unul din noi doi, atunci
eu sunt acela, care-mi primesc salariul când nu mai are
nici o valoare şi căruia acum îi este într-adevăr foame.
Omul a albit efectiv. Speriat, s-a aşezat şi m-a ascul-
tat în timp ce i-am explicat foarte liniştit că minunatul
17

lui discurs a nimerit în cazul meu ca nuca-n perete.
La sfârşit, am râs amândoi.
Dar apoi s-a întâmplat totuşi un lucru deosebit de
important: discul cu frazele s-a spart. Şi apoi am putut să
discutăm ca doi oameni care au să-şi spună ceva.
Cât pe-aci să mănânc bătaie
Adunarea ateilor la Kesselbrink! Veniţi cu toţii! Vor-
bitor....
Libertate de exprimare! - Aşa urlau placajele roşii la
toate colţurile şi pe toate zidurile.
Au fost vremuri agitate atunci, în jurul anului 1925.
încetul cu încetul, adunările politice au început să fie ţi-
nute sub forma unor lupte de sală. Şi acum, una despre
concepţia despre lume şi viaţă!
Mie, unui preot asistent într-un cartier absolut mar-
xist, mi-a fost clar că îi voi întâlni acolo, la Kesselbrink,
pe toţi bărbaţii pe care îi caut în zadar duminica în bise-
rica mea. Aşa că a trebuit să mă duc şi eu acolo! O sală
imensă, arhiplină! Fum de tutun! Zumzet de voci! M-
am făcut loc până în faţă şi am găsit în mod uimitor încă
un scaun liber în primul rând. Bărbaţii din jurul meu
erau fără îndoială atei de seamă. în orice caz, m-au privit
ciudat. Şi probabil că şi Daniel în groapa cu lei s-a simţit
aşa cum m-am simţit eu.
Apoi, preşedintele a sunat din clopoţel. Vorbitorul a
ţinut un discurs lung, prin care nu a spus nimic nou. Lu-
cruri obişnuite: pe vremea când oamenii nu au ştiut ni-
mic despre tainele naturii, şi-au explicat tot ce le părea
straniu spunând: Aceştia sunt zeii. Când tuna şi fulgera
18

era activitatea zeilor. Dar acum suntem iluminaţi. Toate
tainele au fost descoperite. Prin aceasta putem să renun-
ţăm la sistemul ajutător al credinţei. Este vina biserici-
lor, că vor să-i pironească pe oameni la stadiul spiritual
al epocii de piatră.
In sală era mare agitaţie. La urma urmei, fiecare ştia
aceste lucruri.
Dar după aceasta au urmat discuţiile. Atunci a înce-
put să devină interesant. Au luat cuvântul cele mai dife-
rite curente. Spiritele s-au aprins. Tot mai des au răsunat
strigătele, zbieretele de mânie sau râsetele.
Eu îmi pregătisem deja demult un mic discurs. Am
ridicat tot mereu mâna. Bileţelul meu ajunsese demult
pe masa prezidiului. Dar, pur şi simplu, au sărit peste
mine.
L-a un moment dat, s-a întâmplat ceva: a luat cu-
vântul un ateu bătrân. Cred că era un om extraordinar.
Căci nu a spus expresiile obişnuite, răsuflate. în mod si-
gur, auzise câte ceva despre Evanghelie şi-şi formase
propriile lui păreri înguste despre ea. Aceasta a făcut să
crească agitaţia din sală.
A strigat:
-	Tot creştinismul este plin de contradicţii! Aceşti
creştini spun tot mereu că sunt păcătoşi. Şi apoi declară
din nou că ar avea o relaţie deosebit de bună cu Dumne-
zeul lor. Nu poate să fie valabil decât un singur lucru...
Câţiva tineri au urlat:
-	Destul!
Undeva, cineva râdea în hohote. Preşedintele a sunat
şi a strigat:
-	Linişte!
Acesta a fost momentul în care în mine a explodat
ceva. Mânia la adresa tuturor acestor discursuri stupide
şi mai ales la adresa acestor batjocuri, mânia că aici oa-
19

menii îşi băteau joc de un om, care înţelesese întrebarea
hotărâtoare a Evangheliei: cum poţi să fii un păcătos şi
totuşi un copil al lui Dumnezeu, indignarea că nu mi se
dăduse cuvântul -, toate acestea au dus la o explozie lă-
untrică. Am sărit în sus şi am strigat cât am putut de ta-
re:
-	Sângele lui Isus Cristos, Fiul lui Dumnezeu, ne
curăţeşte de orice păcat!
Aşa! Cel puţin, vorbitorul a primit acum un răspuns.
Dar n-am apucat să mă bucur nici măcar o secundă de
acest lucru; căci în secunda următoare, întreaga sală s-a
transformat într-un cuib de demoni. Am văzut guri care
urlau, pumni care se agitau, am auzit strigăte şi urlete.
Un bărbat sălbatic a sărit pe mine şi a ridicat mâna să
mă lovească... Totul s-a întâmplat atât de repede, inima
a încetat un moment să mai bată. Apoi -, da, apoi s-a în-
tâmplat ceva straniu: am simţit că un bărbat puternic m-
a tras în braţele lui. Am vrut să mă apăr. Dar el mi-a
şoptit în ureche:
-	Staţi foarte liniştit! Nu vă mişcaţi!
Apoi nu a mai avut timp de mine. Pur şi simplu m-a
acoperit cu trupul lui, în timp ce i-a poruncit atacantului
să mă lase în pace.
Abia mai târziu am aflat: era un om de vază printre
atei. Şi în mod evident, un om deştept, care şi-a spus:
-	Dacă acest preot mic este ciomăgit aici, atunci asta
este pentru el o publicitate bună, dar pentru noi una
proastă.
M-a ţinut mult timp strâns lipit de el, până când sala
s-a liniştit din nou. Apoi mi-a dat drumul. Am părăsit
sala tulburat.
în Biblie este scris: El va porunci îngerilor Săi să ve-
gheze asupra ta şi ei te vor lua pe mâini, ca nu cumva să
te loveşti cu piciorul de vreo piatră. Am crezut întot-
20

deauna aceste cuvinte. Dar că Domnul meu poate să-i
transforme chiar şi pe ateii de vază în îngerii Lui -, acest
lucru l-am învăţat totuşi abia în acea seară.
Cine deschide...
A fost perioada de mari tulburări politice. Căştile de
oţel, Frontul de fler, naziştii şi comuniştii aveau membrii
de partid în uniformă, care se luptau în „bătălii" fierbinţi
de sală.
Mergeam obosit şi descurajat pe străzi. Eram un pre-
ot tânăr într-un cartier absolut marxist din Essen. Oame-
nii erau atât de amărâţi şi de fanatici, încât nici nu pu-
teau să audă mesajul despre Isus. Eram foarte singur şi
părăsit în mijlocul acestor blocuri cu locuinţe de închiri-
at suprapopulate.
Cu câţiva paşi în faţa mea mergeau doi tineri. Unul
purta uniforma gri a Ligii luptătorilor frontului roşu. I-
am văzut prinşi într-o discuţie vie. Şi apoi am oftat:
- Cum poţi oare să te apropii de aceşti tineri? Şi gân-
dul următor a fost deja: De ce să nu facă Dumnezeu mi-
nunea şi să-mi dăruiască o uşă deschisă spre aceşti oa-
meni?! Chiar Dumnezeu spune în Apocahpsa: Eu sunt
cel care deschide şi nimeni nu închide. Aşa că l-am ru-
gat pe Domnul meu atotprezent: Doamne, lasă-mă să
văd minunile Tale şi deschide-mi uşa spre oamenii aceş-
tia! Cu toate acestea, nu am avut nici cel mai mic habar
cum avea să se întâmple aceasta.
Apoi, am grăbit pasul. I-am depăşit pe cei doi. Când
am trecut pe lângă ei, l-am auzit pe tânărul în uniformă
întrebându-1 pe celălalt:
21

-	Nu ai să-mi dai nimic de citit?
M-am înveselit. Iată uşa deschisă! M-am întors repe-
de şi am spus:
-	Dacă vrei ceva de citit, vino la mine!
M-a măsurat mirat. Apoi a întrebat circumspect:
-	Cine eşti tu?
-	Sunt un preot!
A râs:
-	Şi eu sunt un preot!
-	Omule, nu vorbi prostii! Nu eşti preot!
A râs şi mai tare:
-	Facem pariu?
Ei bine, şi atunci am aflat că îl chema Pfarrer (preot,
în limba germană). Willy Pfarrer.
-	Şi pe mine mă cheamă Willy şi sunt preot!
Se părea că se va lăsa cu o discuţie veselă.
Atunci s-a uitat dintr-o dată dezamăgit, de-a dreptul
speriat la mine. Apoi, a spus:
-	Când pot să vin mâine la dumneavoastră?
Am spus o oră şi mi-a promis că vine. Apoi a plecat
repede. Am observat la el o agitaţie ciudată.
Ziua următoare s-a aflat în camera mea. Şi mi-a po-
vestit:
-	Anul trecut, am trecut odată prin Weberplatz. O
mulţime de oameni năvălea în Biserica Crucii. Mulţi
bărbaţi purtau calabreza festivă pe cap. Ei, ei m-am gân-
dit, aici este un eveniment! Curios, am urcat treptele ca
să mă uit în biserică. Dar un şuvoi de oameni m-a luat
pe la spate şi m-a împins în faţă. Doamne Dumnezeule!
De cât timp nu mai călcasem deja într-o biserică! De ce
să nu mă uit deci puţin în jur? în cele din urmă, am ajuns
prins ca într-o menghină în faţă de tot, pe culoarul cen-
tral. Şi când am vrut să ies, orga a început să cânte şi
22

oamenii mi-au spus să nu mai fac gălăgie. Aşa se face că
am participat fără să vreau la o slujbă religioasă.
-	Şi, cum ţi-a plăcut? l-am întrebat. în timpul relatării
lui, mi-am dat seama foarte clar că a fost vorba de slujba
religioasă în care am fost instalat în funcţie. Şi - sincer
vorbind - situaţia mi-a fost destul de penibilă. Nu-mi a-
minteam cu plăcere de acea slujbă religioasă. Atunci am
ţinut cea mai slabă predică a vieţii mele. Cum s-a în-
tâmplat: cu o zi înainte sosise maşina cu mobilă şi a-
proape toată noaptea mi-o petrecusem sortându-mi căr-
ţile. Aveam abia 27 de ani, eram tânăr şi plin de spe-
ranţa că, la momentul potrivit, aveau să-mi vină mie
nişte idei.
în faţa ochilor, am văzut din nou Biserica Crucii ar-
hiplină: în jurul altarului se aflau stegarii a nenumărate
asociaţii. Preoţi în odăjdii, prezbiteri, orga, liturghia lun-
gă. Apoi a vorbit unul. Şi încă unul. Şi încă unul. Trecu-
se deja o oră jumătate. Stegarii se clătinau îngrijorător,
în biserica arhiplină lipsea oxigenul. Şi apoi a trebuit să
urc la amvon. Oamenii erau deja atât de obosiţi! Şi mie
îmi bătea o rază de soare drept în ochi, încât abia pu-
team să văd în jur. Se poate deci înţelege prea bine, că
puţinul, pe care mi-1 propusesem să~l spun, mi s-a şters
de tot din minte. M-am simţit foarte stânjenit cât am stat
la amvon şi am fost fericit când am coborât.
Când m-am aşezat, scumpa mea soţie mi-a spus:
-	De predica asta poţi numai să te ruşinezi!
Da, aşa s-au petrecut lucrurile atunci. Şi acum am în
faţa mea un tânăr comunist inteligent şi-mi povesteşte
că a ajuns fără să vrea la această slujbă religioasă. Acum
voi auzi deci pentru a doua dată, ce martor jalnic am
fost. Dar - cât pe ce să leşin, când omul a povestit mai
departe. Nu are habar ce mă emoţionează în timp ce re-
latează mai departe:
23

-	Mă aflam deci acolo şi eram disperat. Căci slujba
nu mai lua sfârşit. Şi când a mai urcat apoi încă unul la
amvon, am vrut să mă lupt să ies afară, indiferent de
consecinţe. Şi atunci am văzut că cel de la amvon era un
bărbat foarte tânăr, de vârsta mea. Pe ăsta ai să-1 asculţi,
mi-am spus. Sunt curios ce ştie! Şi apoi - da, apoi predi-
ca lui s-a prins de mine, aşa cum nu s-a mai prins nimic
altceva de mine.
Nu mai ştiu cum am ieşit din biserică. Ştiu numai că
mi-a trebuit ceva timp, ca să uit efectul pe care 1-a avut
asupra mea predica. Dar - în cele din urmă, eram un ateu
convins. Nu vroiam să mă las prostit...
A făcut o pauză. Am aşteptat curios. A început din
nou:
-	Vreau să fiu foarte sincer. Vedeţi, eu sunt condu-
cătorul ansamblurilor de toboşari şi de fluieraşi ale Fron-
tului Roşu. Am în subordinea mea o mulţime de dirijori,
pe toţi conducătorii corurilor din zona Ruhr. Şi de fieca-
re dată când este ziua onomastică a unui dintre ei, facem
chef. Ei bine, se bea rachiu. Nu pot să beau prea mult.
Dar - ce poţi să faci. Trebuie să petreci cu ei. Aşa se face
că aproape tot a doua zi ajung beat acasă. în acest timp,
căsnicia mea se destramă. Şi toata viaţa mea este pe dos.
Pe scurt - nu-mi mai place viaţa pe care o duc. Şi de câ-
teva zile am numai un gând: dacă aş da de un om, care
să-mi poată arăta un alt drum, unul nou. Da, de câteva
zile am numai această dorinţă. Şi acum - tocmai acum s-
a întâmplat că m-a interpelat pe stradă tocmai omul a
cărui predică s-a prins atunci de mine. Ce lucru ciudat...!
Da, ne-am minunat amândoi. El a fost de părere că
este vorba de o coincidenţă stranie. Eu i-am explicat că
este în joc mâna Altcuiva. -
A devenit unul din colaboratorii mei foarte dragi.
Inima şi slujirea lui îi aparţineau acum Domnului Isus.
24

Şi pentru că avea o slăbiciune pentru corurile de toboşari
şi de fluieraşi, a înfiinţat unul şi în biserica mea.
Nu voi uita niciodată cum a plecat corul prima dată
în misiune: în faţă un zgomot de tobe de nedescris şi în
urma lui alergau mulţi tineri sprinteni şi împărţeau bro-
şuri. Aşa i s-a deschis Evangheliei o cale în acest cartier
mort spiritual.
An nou - viaţă nouă
Trenul intră în hala mare a gării din Köln.
Scot capul pe geam şi mă uit la înghesuiala şi hăr-
mălaia de pe peron.
Dintr-o dată, în faţa mea răsare un om lung ca o pră-
jină.
-	Pastore Busch! urlă la mine. Şi atunci îl recunosc şi
eu. Ca preot foarte tânăr, am ţinut câteva studii biblice şi
prelegeri la Asociaţia Creştină a Tinerilor Bărbaţi, unde
acest om a fost unul dintre cei mai entuziaşti membrii.
-	Călătoriţi şi dumneavoastră în direcţia Duisburg?
m-a întrebat. Atunci urc aici, în vagonul dumneavoastră.
In timp ce trenul se urneşte din nou, ne adâncim într-
o discuţie vie. Ne povestim unul altuia întâmplările din
ultimii ani. Şi apoi vine rândul vechilor prieteni.
-	Ce mai face Willi, lunganul? ...
-	Şi cum o mai duce Fritz?
H luăm pe toţi la rând, pe toţi cei care au făcut parte
pe vremuri din cercul tinerilor bărbaţi, în care Domnul
Isus era mărturisit cu atât de mare putere. în măsura în
care mai sunt în viaţă, sunt toţi deja de mult timp bărbaţi
în toată firea, capi de familie şi oameni aşezaţi.
25

-	Şi acum, povestiţi-mi ceva despre Karl! îl mai văd
parcă şi acum înaintea ochilor, tinerelul gras şi vesel,
cum cânta cât îl ţinea gura cântarea noastră de încheiere:
„Duh de viaţă, adie, adie
Peste întinsul câmp al morţii!
Trezeşte sufletele la viaţă
Pe care moartea le-a legat!"
Cum arăta această moarte, o ştia prea bine din pro-
prie experienţă...
A fost într-o noapte de Revelion. Grupul de tineri
bărbaţi se bucurase de o sărbătoare minunată. Au cântat,
au povestit, au cercetat Cuvântul lui Dumnezeu. Când a
bătut miezul nopţii şi afară a început hărmălaia, ei au
îngenuncMat şi s-au predat din nou în braţul minunatu-
lui nostru împărat Isus.
Apoi, tinerii au părăsit sala. Râzând, discutând, fluie-
rând sau discutând serios. Afară, în strada întunecoasă,
Willi, lunganul, s-a oprit brusc:
-	Ce-i cu ăsta, e mort?
Ceilalţi s-au apropiat în grabă. Pe marginea străzii
zăcea o umbră nemişcată. Unul s-a aplecat deja să-i as-
culte inima. S-a ridicat râzând:
-	Nici vorbă! E doar beat! Doar a sărbătorit şi el Re-
velionul. Şi încă cum!
-	Haideţi! Lăsaţi porcul să zacă acolo! a strigat unul
mai tânăr, scârbit. Willi, lunganul s-a întors spre el:
-	Porc? Domnul Isus a murit şi pentru băiatul acesta.
Dumnezeu îl iubeşte şi pe el! Tăcere.
în cele din urmă, cineva a întrebat:
-	Ce trebuie să facem?
-	îl ducem acasă! a propus Wüli, lunganul. Şi mâine
dimineaţă mă voi duce să-i fac o vizită.
Au pus mâna cu toţii. Când tânărul a stat din nou pe
picioare, sprijinit de multe mâini puternice, a început să-
26

şi revină. Aşa că a putut să spună unde locuieşte. Cu
greu l-au dus acasă.
Ziua următoare, pe la prânz, cineva a sunat la soneria
tânărului. Era lunganul Willi împreună cu un prieten.
-	Vrem să-i facem o vizită lui Karl.
-	Aah, da. Bine! a oftat mama. Dar să nu-1 luaţi cu
voi la birt! Deocamdată ajunge.
Karl a ridicat speriat capul atunci când a dat mâna cu
cei doi băieţi zdraveni. Apoi s-au aşezat lângă patul lui...
Nu ştiu ce au discutat. Dar, la următoarea întâlnire a
grupului, Karl a fost prezent. Şi de atunci a fost întot-
deauna prezent. Aşa am ajuns să-1 cunosc şi eu. Prin Cu-
vântul lui Dumnezeu a descoperit o lume nouă, mai fru-
moasă. L-a găsit pe Domnul Isus ca Mântuitorul şi Răs-
cumpărătorul lui. Totul a devenit nou. Mama nu înceta
să se minuneze...
-	Deci, ce mai face Karl? am întrebat-o acum, după
35 de ani, pe cunoştinţa mea.
-	Karl! Oh, este implicat până peste cap! Conduce
acum grupul tinerilor bărbaţi.
-	Poftim?! Dar acum trebuie să aibă vreo 50 de ani!
-	Da, dar se pricepe! a spus prietenul meu râzând.
Nu am mai întrebat altceva, căci mi-era destul de
greu să-mi ascund emoţia: cel pe care-1 ridicaseră de pe
trotuar le arăta acum altor tineri calea spre adevărata
viaţă!
27

De unde şi-a luat Cain nevasta?
Se cunoaşte tot mai puţin despre Biblie. In schimb,
prejudecăţile cele mai absurde despre Biblie se înmul-
ţesc tot mai mult. Vreau să vă povestesc două exemple
în acest sens. întâmplările s-au petrecut în urmă cu 25
de ani.
1927
în cercul nostru de tineri apare unul nou. Este primit
cu bucurie. Dar el se poartă foarte rece. Şi abia începem,
că şi întreabă dacă poate să spună şi el ceva.
-	Desigur! Cu plăcere!
-	Deci - dumneavoastră citiţi aici din Biblie. Găsesc
că este o prostire sistematică.
Ne uităm unii la alţii nedumeriţi. Dar el nu se lasă
intimidat:
-	Am să vă dovedesc acest lucru! în Biblie se poves-
teşte că primii oameni s-au numit Adam şi Eva. Ei au
avut doi fii: Cain şi Abel. Cain 1-a omorât pe Abel. Şi
apoi se spune: Cain s-a dus într-o ţară îndepărtată şi şi-a
luat o nevastă. De unde a apărut această nevastă? Nu au
existat alţi oameni, în afară de familia lui Adam - con-
form Bibliei. Ei bine, vedeţi acum - toată Biblia este
numai vorbe goale.
Acum este rândul celui nou să se uite nedumerit.
Căci tinerii - erau tineri duri, care lucrau în mină - iz-
bucnesc în râs. De atâta râs, lovesc masa cu palmele, de
se cutremură pereţii.
Cel nou cade de-a binelea pe gânduri. Tinerilor înce-
pe să le pară rău de le, de aceea îi explică:
28

-	Uite cum stau lucrurile, fiecare din noi, care am fost
noi în acest grup de tineri, am încercat să-1 punem pe
preot la colţ cu această poveste stupidă. Şi el ne-a expli-
cat apoi fiecăruia cum stau lucrurile.
îmi fac un semn de încurajare cu capul, să~i explic şi
acestui nou problema.
Mă adresez lui:
-	Ştiţi unde scrie în Biblie: Cain s-a dus într-o ţară în-
depărtată şi şi-a luat o nevastă?
A dat din cap.
-	Nu ştiţi? Bine! Nici eu nu ştiu! Acest lucru nu apare
nicăieri în Biblie. în Biblie scrie - şi haideţi să citim -: la
Genesa 5:4 că Adam şi Eva au avut mulţi fii şi multe fii-
ce, înainte ca acest Cain să plece într-o ţară îndepărtată
s-a căsătorit cu sora lui. Puteţi să citiţi în Biblie: Dum-
nezeu a făcut ca dintr-un singur sânge să iasă toate nea-
murile de oameni care trăiesc pe pământ. - Apoi, după
ce rasa umană s-a răspândit pe pământ, Dumnezeu a in-
terzis căsătoria între frate şi soră. Aţi înţeles?
Da, este foarte clar, mai ales că ne dăm toţi silinţa să
găsim toate pasajele biblice care au ceva de spus legat
de această problemă.
-	Ai priceput? îl întreabă tinerii pe cel nou. El dă din
cap buimăcit.
-	Atunci putem să ne întoarcem la tema noastră pro-
priu-zisă, afirm eu. Dar acum mă întrerupe unul dintre
tineri.
-	Trebuie să mai spun ceva! Nu este ciudat, că fiecare
- da - fiecare dintre noi a venit cu istoria asta stupidă? Şi
când a venit şi al douăzeci şi cincelea tot cu asta. atunci
am observat în sfârşit: nu Biblia ne prosteşte! Nu, fără
Biblie suntem prostiţi de alţii - atât de prostiţi, încât este
strigător la cer! Şi pe tine..., cu aceasta se întoarce spre
cel nou, care este foarte zăpăcit, şi pe tine tc-au prostit...
29

-	Aşa e! spun eu. Şi aceasta este de aceea atât de rău,
pentru că în Biblie nu este atât de mult vorba de nevasta
lui Cain, ci despre noi, de sufletele noastre, şi despre
pierzarea noastră, şi despre poziţia noastră faţă de Dum-
nezeul cel viu, şi de mântuirea noastră...
1952
Intru într-o cameră a unei tabere de tineri mineri. Pe
pat stau întinşi doi bărbaţi şi citesc romane ieftine.
Mă aşez pe marginea patului şi încerc să intru cu ei
în discuţie. Dar nu ajung prea departe.
-	Aha! Sunteţi popă? Ei bine, atunci ştergeţi-o repe-
de! Nu ne lăsăm prostiţi. Biblia! Omule! asta este o carte
plină de contradicţii...
-	N-am observat deloc lucrul acesta până acum.
-	Atunci, vreau să vă arăt eu! spune unul din ei gân-
ditor şi se ridică puţin în pat. Deci, fiţi atent! în Biblie
apare o pereche, soţ şi soţie - na, cum le spune? A, chiar,
Maria şi Iosif! Deci - Maria şi Iosif au avut doi fii: Cain
şi Abel. Cain 1-a omorât pe Abel. Şi apoi Cain s-a dus
într-o ţară îndepărtată şi şi-a luat o nevastă. Vă rog, cum
a ajuns la nevasta asta?
Se uită speriat la mine. Am izbucnit într-un râs dure-
ros de puternic.
-	Omule! îi spun, poate că a dat un anunţ matrimoni-
al!
Atunci observă şi el că ceva nu este în regulă cu po-
vestea lui. Şi apoi pot să vorbesc serios cu cei doi. Pot să
le mărturisesc cuvintele care sunt scrise în Psalmul 119:
Cuvântul Tău mă face înţelept.
Şi după ce am plecat, ei au început totuşi să priceapă
puţin că diavolul îi face pe oameni păcătoşi, îngâmfaţi şi
- proşti.
30

Pleacă, tată!
Stăm amândoi întinşi în iarbă la marginea pădurii.
Ne înconjoară liniştea unei zile fierbinţi de vară. Ce
frumos este totul! Frunzişul verde, cerul albastru pe care
plutesc norişori albi, bâzâitul cărăbuşilor...
Am plecat din oraşul industrial poluat şi stăm acum
aici în iarbă. Dar nu prea reuşeşti să scapi cu totul de
oraş. îl luăm cu noi în nervii noştri, în gândurile şi în
inima noastră. Astfel, însoţitorul meu, minerul, îmi po-
vesteşte despre viaţa de zi cu zi. îmi povesteşte despre
şeful lui necioplit şi despre maistrul cu inimă bună, des-
pre micile accidente şi despre oboseala mare de zi cu zi,
despre dogoarea galeriilor şi despre singurătatea abata-
jelor.
-	Tu! îl întrerup, cum ai ajuns de fapt în mină? Ai
fost întotdeauna miner?
întrebarea mea este urmată de o tăcere lungă.
-Tu!
-	Da, ce-i?
-	Te-am întrebat cum ai ajuns miner?
Atunci se ridică, îşi prinde genunchii cu braţele şi se
uită la mine aproape speriat.
-	Da, spune el, asta este o istorie foarte serioasă. Dar
pentru că tot m-ai întrebat, vreau să ţi-o povestesc...
Deci, ai dreptate, nu am fost întotdeauna miner. îna-
inte am fost căruţaş: duceam butoaiele de bere. Asta a
fost o cu totul altă viaţă: toată ziua pe drum, sus pe ca-
pră, doi cai frumoşi înhămaţi...
31

Dar meseria mi-a adus nenorocire. Trebuia să mer-
gem de la un birt la altul. Peste tot opream pentru o pau-
ză. Beam aici un pahar şi dincolo altul. Şi aşa se face că
am devenit alcoolic, fără ca măcar să bag de seamă.
Birturile au devenit patria mea.
Da, desigur, acasă mă aştepta nevasta. Şi copilul nos-
tru, fetiţa noastră. Atunci mi-au fost numai o povară. Nu
puteam să suport ochii trişti când veneam beat acasă.
într-o seară am fost iar în birt. Uşa s-a deschis numai
puţin de tot. Şi pe uşă a intrat fetiţa mea. Micuţa mea în
birtul pün de hărmălaie.
Nu se teme nici un pic. Merge încet printre bărbaţii
zgomotoşi, care fumează şi beau cu cărţile în mână. Se
uită în jur cu ochi cercetători.
Acum m-a descoperit. Vine spre mine puţin supărată,
mă trage de mânecă şi-mi şopteşte:
- Tată, vino acasă! Mama te aşteaptă. Acasă este atât
de bine. Vino!
A spus asta cu atâta dragoste şi atât de irezistibil -
copilul într-un birt murdar -, încât m-am şi ridicat să
plec cu ea. în momentul acela am simţit că toţi ochii
sunt îndreptaţi asupra mea. S-a făcut tăcere. Văd feţe
batjocoritoare, aud remarci răutăcioase.
Atunci m-a apucat - da, nici eu nu ştiu ce -: supărare,
pentru această schimbare; frică, faţă de camarazi că vor
crede că sunt ţinut sub papuc; poate şi mânie, faţă de
mine însumi şi de starea mea jalnică... pe scurt, strig fu-
rios la copil, o prind de braţ, încât începe să plângă, o tâ-
răsc prin birt şi o arunc brutal şi cu putere pe uşă afară.
Apoi m-am îmbătat până mi-am pierdut cunoştinţa.
Şi zilele următoare la fel. Săptămânile au trecut cu
ameţeli şi tensiune surdă.
într-o zi, m-am dus la prânz acasă. Am smucit uşa
zgomotos. Soţia şi-a ridicat mâinile speriată şi rugătoare.
32

-	Ce s-a întâmplat? am zbierat la ea.
Atunci a arătat spre bancheta din bucătărie.
-	Copilul nostru este bolnav, bolnav pe moarte. Te
rog...
într-adevăr, printre perne zace fetiţa mea cu faţa arsă
de febră.
-	E grav? întreb speriat. Soţia dă tăcută din cap.
Omule, nu pot să-ţi spun ce am simţit atunci. Copilul
meu! Tu n-ai pierdut încă nici unul? Nu? Atunci nici nu
poţi să înţelegi cum este să pierzi un copil. Am fugit la
banchetă:
-	Fetiţa mea! şi vreau să o mângâi cu mâna pe frunte.
Atunci, în ochii ei a apărut o groază cumplită, mâna ei
mi-a oprit mâna:
-	Pleacă, tată!
Stau pironit, speriat de moarte.
-	Fetiţa mea!
Dar agitată îmi face semn cu mâna:
-	Pleacă, tată!
Şi nu se linişteşte până când nu mă vede lângă uşă.
Da, acolo am stat două ore - ah, ce spun: am stat o
veşnicie. Am văzut cum soţia i-a dat fetiţei pe moarte să
bea apă, am văzut cum a sprijinit-o, cum i-a aranjat per-
na, cum a mângâiat-o, am auzit cum s-a rugat cu ea.
Dar dacă am încercat să mă apropii numai un pas,
copilul meu începea să ţipe nervos:
-	Pleacă, tată, pleacă!
Atunci am renunţat şi am rămas pe loc. Am rămas pe
loc până când copilul a murit.
In acele două ore, mi-am văzut toată viaţa pierdută în
grozăvia realităţii ei. în acele două ore am cules ceea ce
am semănat. în acele două ore mi s-a surpat pământul
sub picioare. în acele două ore am suferit chinurile ia-
dului, în acele două ore, Dumnezeu mi-a vorbit. -
33

Atât mi-a povestit. Apoi ne-a înconjurat din nou
liniştea unei züe fierbinţi de vară. Sus, pe cerul senin
pluteau norişori albi...
-	Şi apoi? am întrerupt eu tăcerea.
-	Ce a urmat pot să-ţi spun în puţine cuvinte. Am re-
nunţat la meseria mea şi am devenit miner. Am început
să merg din nou cu soţia la biserică. Căci fără Cuvântul
lui Dumnezeu tot nu s-ar fi ales nimic de viaţa nouă.
Am dat din cap.
Pot să înţelegi prea bine un om cu care ai petrecut ore
în şir cercetând Cuvântul lui Dumnezeu...
Şi apoi ne-am ridicat şi am plecat împreună în în-
tâmpinarea minunatelor raze de soare.
Charlotte
Nu demult a trebuit să ţin o predică festivă la o Aso-
ciaţie Creştină a Tinerilor Bărbaţi din ţinutul Rhein. Du-
pă festivitate, preşedintele, un maistru tânăr, m-a pre-
zentat soţiei lui, Charlotte. Ea m-a salutat cu bucurie;
căci cu mulţi ani în urmă, această tânără femeie fusese
confirmată de mine. Desigur că am depănat amintiri.
Cu această ocazie, mi-am amintit o mică întâmplare:
Pe atunci am fost preot într-un cartier groaznic: bir-
turi, locuinţe comune, blocuri cu apartamente de închiri-
at şi cârciumi! Şi printre oameni bântuia un duh rău: un
amestec de amărăciune şi de imoralitate.
Intr-o zi m-am oprit la colţul străzii şi am urmărit ne-
observat un grup de băieţi care stăteau în faţa unei câr-
ciumi. Se distrau strigându-le fetelor care treceau pe
stradă tot felul de cuvinte murdare. Mie îmi era de-a
34

dreptul scârbă să văd şi să aud cu câtă plăcere primeau
fetele şi chiar femeile aceste cuvinte.
Şi atunci am văzut-o pe Charlotte venind pe stradă.
Avea deja 17 ani. M-am întrebat îngrijorat:
- Cum va reacţiona fata asta la băieţii de colo?
Da, pentru o clipă, mi-a trecut prin cap gândul dispe-
rat, că tot cursul pentru confirmanzi, pe care l-am ţinut
cu atâta drag şi osteneală, ar fi cu totul zadarnic în vea-
cul acesta.
Charlotte a ajuns la cârciumă. Băieţii i-au strigat ceva
printre hohote de râs.
Dar, atunci s-a întâmplat ceva: Charlotte a trecut mai
departe, de parcă băieţii ar fi fost aer. Nu am văzut pe
faţa ei nici plăcere, aşa cum văzusem la celelalte fete,
nici vreo altă urmă de dispreţ. A trecut mai departe, de
parcă - acolo nu ar ti fost decât aer! Şi-a văzut de drum
cu mers de regină. Cuvintele murdare au căzut pur şi
simplu la pământ. Nu au avut nici o putere asupra aces-
tei fete.
Băieţii au rămas zăpăciţi. întâlniseră o lume ciudată
pentru ei sau cel puţin nouă. Apoi s-au cărat de-acolo.
M-am gândit dacă să nu mă duc după ei şi să le spun
câteva cuvinte. Dar - mai era nevoie de aşa ceva? Char-
lotte le ţinuse o predică, cum nu aş ti putut eu niciodată
să le ţin una mai clară.
Braţ la braţ cu un ucigaş
S-d întâmplat în anul 1930. Undeva, într-un mare
oraş industrial. în cămăruţa îngustă, un grup de bărbaţi
stăteau adunaţi în jurul mesei. Fiecare îşi avea în faţă
35

Biblia şi ascultau atenţi comentariul făcut Cuvântului lui
Dumnezeu.
-	Bumm! Bumm! Tra-ra-tra-ra-ta-ta! se aude dintr-o
dată de afară. Tobele, timpanele şi trompetele se apropie
tot mai mult, încât geamurile bietei noastre săliţe încep
să zăngăne. Mă uit înjur întrebător.
-	Radicalii demonstrează, spune indiferent un mun-
citor tânăr şi se apleacă din nou asupra Bibliei. Nu a tre-
cut prea mult timp de când a participat şi el la asemenea
ocazii; acum, inima lui îi aparţine Cuvântului lui Dum-
nezeu.
Muzica se întrerupe. Auzim pe cineva vorbind afară.
Apoi - ca urletul unui uragan:
-	Jos cu ei! Jos cu ei!
Şi noi stăm aici în tăcere.
-	Nu ar trebuie să mergem afară şi să spunem ceva?
întreb eu. Ei mă contrazic.
-	în starea aceasta a patimii politice oricum nu pot să
priceapă ceva, îşi dă unul cu părerea. Ei trebuie să ştie
mai bine.
Dar nu avem pace. Acolo afară, mulţimea! Şi noi
avem adevărul. Atunci, unul vine cu o propunere:
-	Avem şi noi instrumente. Să cântăm o cântare, să
ne audă toţi oamenii.
Ne ridicăm de la masă. Suflătorii îşi caută instru-
mentele şi apoi ieşim afară.
Ce trist arată piaţa mare, lumină slab numai de câte-
va felinare cu gaz! De o parte, blocuri neprietenoase cu
apartamente de închiriat, de cealaltă căsuţe mici, murda-
re, dincolo un cămin de muncitori. Şi în mijlocul acestei
privelişti triste, mulţimea întunecată! Acolo mocneşte
ura! Acolo scrâşneşte amărăciunea! Acolo geme deznă-
dejdea! Acolo râde imoralitatea!
36

„Nădăjduieşte în Domnul, sufletul meu!
Toate Lui le spune...!" cântă trompetiştii mei.
Este de parcă s-ar întâlni două lumi. Câteva clipe mai
târziu, oamenii mei sunt încercuiţi. Peste tot se formează
grupuri care discută.
Două lumi se încleştează în luptă.
Observ atunci un individ înalt. Nu-i mai arde de dis-
cuţii. Vrea ceartă, bătaie. Tocmai s-a postat în faţa unuia
din tinerii mei şi zbiară la el:
-	Facem tocană din voi! înţelegi? Tocană! Arată de
parcă ar vrea să se apuce imediat de treabă.
II trag de mânecă:
-	Hei, prietene, trebuie să plec acasă. Aţi putea să mă
însoţiţi o bucată de drum!
Mirare - apoi izbucneşte în râs:
-	Hahaha! Eu să însoţesc un popă! Nu, asta nu mi s-a
mai întâmplat niciodată! Hahaha!
-	Ei bine, odată trebuie să fie şi prima dată, îi spun
hotărât, îl prind de braţ şi - plec cu el.
Mergem tăcuţi. Braţ la braţ, o pereche ciudată. La o
depărtare oarecare, ne urmează mulţimea, curioasă care
va fi deznodământul.
Dintr-o dată, începe să vorbească:
-	Dacă aţi ştii cine sunt, nu aţi mai merge cu mine.
-	Nu ştiu cine sunteţi, îi răspund. Dar ştiu un lucru:
acum sunteţi fratele meu şi mergem împreună acasă.
-	Da, dar dacă aţi ştii, cine sunt, nu aţi mai merge cu
mine, spune el încăpăţânat.
încep să mă enervez.
-	In orice caz, am să merg cu dumneavoastră, oricine
aţi fi. Cine sunteţi?
-	Nu pot să vă spun, altfel nu mai mergeţi cu mine.
Discuţia a continuat aşa mult timp. în cele din urmă,
mi-a spus:
37

-	Sunt un ucigaş! mâinile mele sunt pătate de sânge!
Şi apoi urmează o mărturisire cutremurătoare, o poveste
groaznică din luptele aprige din vremea de după primul
război mondial, în care crimele politice nu au fost un lu-
cru rar.
-	Şi acum nu veţi mai merge cu mine, nu-i aşa? Se
uită la mine întrebător.
-	Ba da, îi răspund eu, ba da, şi eu sunt un mare pă-
cătos. Şi dumneavoastră sunteţi fratele meu. Nu vă ju-
dec. Dumnezeu are să vă judece!
Atunci, izbucneşte:
-	Dumnezeu! Dumnezeu! Unde este Dumnezeu? Un-
de a fost Dumnezeu în viaţa mea?
Şi apoi îmi povesteşte viaţa lui. Varsă totul din el
dintr-o răsuflare. în cele din urmă, se opreşte şi respiră
adânc.
Din ochii lui ţâşneşte ura. Pumnii sunt strânşi:
-	Pe mine nu m-a respectat nimeni în toată viaţa
mea! Pe mine nu m-a iubit nimeni în toată viaţa mea. Şi
de aceea vă urăsc! Vă urăsc!
Sunt cutremurat.
-	Prietene, vă-nţeleg că ne urâţi. înţeleg lucrul acesta.
Dar aţi minţit. Da - aţi minţit! Aţi spus: Pe mine nu m-a
iubit nimeni în toată viaţa mea. Nu este adevărat. Ştiu pe
cineva care v-a respectat. Pentru El, valoraţi atât de
mult, încât Şi-a dat viaţa pentru dumneavoastră. Este
Isus, Fiul lui Dumnezeu.
II prind de pieptul cămăşii.
-	Acum, ascultaţi bine ce vă spun: când vă veţi băga
deseară în pat, atunci să ţineţi bine minte lucrul acesta:
Isus mă iubeşte. Şi puteţi să fugiţi chiar şi la capătul
pământului, dragostea şi îndurarea lui Isus vă va urmări
şi acolo. Şi vă mai rog ceva: nu fugiţi de această unică
dragoste din viaţa dumneavoastră. Primiţi-o!
38

Se uită la mine cu ochi mari. Mă uit cum două la-
crimi se preling încet pe faţa lui. Apoi, pleacă. Cu o
teamă aproape de veneraţie, mulţimea îi face loc în tăce-
re. Omul pleacă foarte liniştit.
Mă uit în urma lui. Şi mi se pare că văd alături de tâ-
năr un alt om, care îşi întinde mantaua sângerie a dra-
gostei Lui atotiertătoare în jurul acestui om sărman: Isus
Cristos, Mântuitorul lumii.
Textul pentru predica de botez
Pe vremea când Hitler a luptat pentru putere, a pu-
blicat un program de partid. Punctul 24 suna astfel: Sun-
tem pentru un creştinism pozitiv. Mulţi creştini loiali au
căzut în această capcană.
Dar atunci când Hitler a ajuns la putere, s-a aflat ceea
ce mulţi prevăzuseră dinainte: creştinismul pozitiv era
acelaşi lucru cu nazismul.
în acelaşi timp a început lupta împotriva Bibliei. Mai
ales Vechiul Testament a intrat în colimator. Peste tot se
putea auzi şi citi: ei bine, Noul Testament ar mai putea fi
lăsat să rămână valabil câtva timp; căci învaţă despre
Dumnezeul dragostei. Ar trebui scoase numai epistolele
evreului Pavel. In ele s-ar simţi duhul Vechiului Testa-
ment, însă Vechiul Testament - oh, aceasta ar fi o carte
îngrozitoare, o carte murdară, o carte plină de cruzime!
Prin ea ar vorbi zeul răzbunării şi al pustiului iudeo-
sirian.
în vremea aceea, într-o zi a venit la mine un domn,
un bărbat cu adevărat politicos, simpatic şi foarte cult.
- Domnule pastor! îmi spune el. Aş vrea să-mi botez
băieţelul. Dar am o rugăminte: să luaţi textul din Noul
39

Testament. Cu Vechiul Testament, cu această carte pli-
nă de cruzime, nu vreau să am nimic de-a face.
-	Vreau să vă împlinesc cererea cu plăcere, i-am răs-
puns eu. Dar, spuneţi-mi: nu ştiţi că Noul şi Vechiul
Testament nu pot fi separate? Nu ştiţi, că Dumnezeul
Vechiului Testament este Tatăl lui Isus Cristos? Şi nu
ştiţi că întreaga problemă a evreilor nu poate fi înţeleasă
fără Vechiul Testament?
Atunci m-a întrerupt:
-	Nu vreau să ne certăm, domnule pastor. Dar, nu-i
aşa, un text de botez din Noul Testament!
-	Da! spun eu. Se poate! Ce părere aveţi de textul:
Aşa vorbeşte Domnul: te iubesc cu o iubire veşnică. De
aceea îţi păstrez bunătatea Mea. E bun?
-	Minunat! Nemaipomenit! Vedeţi, este din Noul
Testament. Sună altfel decât bubuitul zeului răzbunării
din Vechiul Testament! Alegerea textului este bună!
Am izbucnit în râs:
-	Domnule, textul este din Vechiul Testament!
Uimire! Confuzie!
Apoi, s-a recules.
-	Aşa, da, da! în mod sigur este scris de unul din pro-
feţii mici. Printre ei au fost câţiva neevrei.
-	Nu, dragul meu domn, trebuie să-i explic. Asta
scrie în profetul Ieremia, care a fost în mod sigur un e-
vreu. Cu toate acestea, acest evreu Ieremia a fost numai
cel însărcinat, care a vorbit în Numele Dumnezeului cel
viu.
Acum a respirat adânc şi agitat. Dar nu am avut ce
să-i fac. A trebuit să-i explic şi mai clar cât de neînte-
meiată este neştiinţa lui.
-	înţeleg prea bine ce doriţi dumneavoastră, îi spun.
Există un text în Biblie: Grozav lucru este să cazi în
mâinile Dumnezeului cel viu...
40

-	Asta era! mă întrerupe el. Aşa vorbeşte zeul răzbu-
nării iudeo-sirian, acest groaznic zeu vechi testamental...
S-a întrerupt speriat, căci eu am izbucnit din nou în
râs.
-	Domnule! Acest text este scris în Noul Testament!
Şi acum vreau să vă spun ceva: vă socotiţi unul din aşa-
zişii oameni culţi. Şi cu toate acestea, judecaţi Biblia fă-
ră să aveţi nici cel mai mic habar despre ea. Asta este un
lucru pur şi simplu ruşinos şi caraghios, să judeci o carte,
care a transformat lumea apuseană, fără să ştii ceva des-
pre ea. Şi este la fel de ruşinos şi de caraghios să judeci
poporul evreu fără ca să laşi pe cineva să să-ţi arate în
Biblie ce rol mare joacă acest popor în planul lui Dum-
nezeu.
Ei bine, bărbatul a fost receptiv. Şi am organizat îm-
preună un botez frumos.
Prelegere teologică în curtea minei
într-o zi, am fost vizitat în Essen de un profesor uni-
versitar de Vechiul Testament de la o universitate din
sudul Germaniei. Venea de la o conferinţă orientalistă
de la Bonn şi dorea cu această ocazie să cunoască zona
industrială. L-am dus prin uzina Krupp. Am vizitat o
mină.
Când am traversat curtea minei, l-am văzut venind
spre noi pe unchiul Weihe. Poate fi recunoscut deja de
departe, după statura lui înaltă şi dreaptă, după bastonul
lui şi mai ales după şapca lui ciudată. Este un miner
pensionar. II iubesc foarte mult, pentru că este un adevă-
41

rat ucenic al lui Isus, un om puternic, în care Duhul
Sfânt locuieşte din plin.
-	Domnule doctor! îi spun profesorului universitar.
Vine spre noi un bărbat pe care trebuie să-1 cunoaşteţi.
Ne salutăm.
-	Unchiule Weihe, spun eu, acest domn îi învaţă pe
studenţi cum să cunoască Vechiul Testament.
-	Aşa? spune unchiul Weihe. Atunci vă doresc numai
să preţuiţi Vechiul Testament tot atât cât îl preţuiesc eu.
în acest timp, se uită aspru la marele profesor.
Acesta este puţin uimit de faptul că un miner simplu
se dă drept un mare cunoscător al Vechiului Testament,
îl întreabă puţin nesigur:
-	Ce aţi găsit în Vechiul Testament?
Atunci, unchiul Weihe şi-a îndreptat spatele şi a spus
foarte grav:
-	Dacă n-ar fi fost Legea Ta desfătarea mea, aş fi pie-
rit în ticăloşia mea.
A spus numai această singură propoziţie din Psalmul
119. Apoi şi-a tras mai pe frunte şapca şi a plecat fără să
mai adauge nici un cuvânt.
Profesorul cel cult s-a uitat în urma lui. Apoi a respi-
rat adânc:
-	Aceasta a fost cea mai bună prelegere pe care am
auzit-o vreodată despre Vechiul Testament.
42

Chiar şi în dulap...
Când Pavel şi-a deschis dulapul, a rămas o clipă spe-
riat şi descumpănit. Acolo sus, pe raft, se mai aflase în
cursul dimineţii mica lui Biblie roşie de buzunar, pe care
i-o dădusem la plecare. Şi acum, dispăruse.
în această clipă, Pavel simte foarte clar că în încăpe-
re s-a lăsat o tăcere curioasă. Se întoarce. Iată-i pe cama-
razii lui care îl privesc rânjind. Unii tulburaţi, alţii de-a
dreptul răutăcios.
-	Voi mi-aţi luat Biblia? întreabă Pavel. Unul răs-
punde:
-	Desigur! I-am predat-o plutonierului-major.
Pavel ştie că acum va urma o luptă. A fost un colabo-
rator loial în Cercul biblic al studenţilor, înainte să fie
înrolat în slujba Reich-ului. Cine a apucat vremea lui
Hitler, îşi aminteşte că, înainte de a merge la armată,
orice tânăr trebuia să lucreze timp de un an. Faptul că,
timp de un an, tinerii creşteau raţe, construiau străzi şi
lucrau în agricultură era o treabă bună, în sine. Dar fap-
tul că această slujbă pentru Reich era folosită pentru a
implanta în tinerele inimi concepţia populară despre lu-
me şi viaţă - nu, asta nu era bine. Şi unii tineri creştini au
avut mult de suferit în această atmosferă de paganism
neo-german.
Când Pavel şi-a luat rămas bun de la cercul lui de
prieteni, i-am dat şi lui, aşa cum dădeam fiecăruia care
pleca, sfatul:
-	Pune din prima seară Biblia deschisă pe masă. A-
tunci va ştii toată lumea cine eşti.
43

Aşa a şi făcut.
Şi acum s-a ajuns la confruntare.
Pavel nu spune nici un cuvânt. Dar este hotărât să-şi
recapete Biblia. De aceea pleacă imediat la plutonier.
Bate la uşă.
-	Intră!
Pavel intră şi salută regulamentar. în acest timp, ob-
servă că plutonierul sade la birou şi frunzăreşte medita-
tiv prin Biblia lui.
-	Ce doreşti?
-	Aş vrea să-1 rog pe domnul plutonier-major să-mi
restituie Biblia.
Omul care deţine puterea îşi ridică privirea. Se uită
sever la tânăr. îi bagă Biblia sub nas şi spune tulburat:
-	Aşa?! Această carte vă aparţine! Nu ştiţi că această
carte aduce tulburare?
Atunci, Pavel zâmbeşte şi spune:
-	Aşa este, domnule plutonier-major! Provoacă tulbu-
rare chiar şi atunci când este încuiată în dulap. Este o
carte nespus de vie.
Atunci, plutonierul sare ca ars:
-	Am fost cândva teolog. Dar m-am dezis de creşti-
nism. Luaţi loc!
Şi apoi începe o discuţie între cel care deţine puterea
şi tânărul muncitor-soldat, în urma căreia rezultă, că pâ-
nă şi domnul plutonier-major a fost tulburat prin întâlni-
rea cu Biblia.
Sub privirile mirate ale colegilor, Pavel îşi pune mai
târziu Biblia pe locul ei vechi, pe raft.
44

Uneori a fost şi câte ceva de râs
Nu mai ţin minte exact anul. Cred că a fost în 1935.
împreună cu Cercul biblic al studenţilor trăim o perioa-
dă mai liberă în sudul Germaniei.
într-o zi - tocmai ne terminaserăm studiul biblic -, un
băiat a venit în fugă de la ghereta din apropiere:
-	Popa să vină până dincolo. A venit jandarmul!
Ceva a început să mă apese pe inimă. Deci ne-au gă-
sit până şi în acest loc izolat.
In timp ce mă îndreptam spre gheretă, m-am gândit
la situaţia noastră legală. Ah, legea! Legea devenise deja
demult un obiect de batjocură sub motoul: Lege este ce-
ea ce-i slujeşte poporului. Taberele nu ne fuseseră toc-
mai interzise. însă sportul ne era interzis. Cine ne dorea
răul, putea să considere marşul spre tabără, înotul sau
joaca drept sporturi.
în gheretă se afla un jandarm gras şi blajin. în mod e-
vident, se simţea penibil din cauza sarcinii pe care o
avea.
-	Am aici o citaţie în faţa consiliului local. Aţi insta-
lat aici o tabără fără aprobarea autorităţilor locale. Nu vă
văd prea bine.
Am băut liniştiţi o cafea împreună. Apoi a plecat. Zi-
ua următoare am pornit la drum spre micul oraş de lângă
graniţa cu Cehoslovacia.
Consilierul judeţean m-a lăsat mult să aştept. Apoi
m-am aflat înaintea persoanei temute.
-	Trebuie să desfiinţaţi imediat tabăra. Să dispăreţi în
24 de ore! Aţi înţeles?
45

Am încercat nişte scuze.
-	Am însă aprobarea autorităţilor noastre.
-	Nu-mi pasă! Deci - în 24 de ore aţi plecat!
Atunci m-am enervat.

-	Domnule consilier, i-am spus, am plătit deja auto-
buzul care va veni peste 14 zile să ne ducă acasă. Băieţii
nu mai au bani ca să plece acasă. Nici eu nu mai am.
Cum vă imaginaţi cheltuielile de transport pentru cei 80
de tineri?
-	Asta nu este grija mea! Dispăreţi!
-	Bine, domnule consilier! Mâine dimineaţă plec aca-
să. Pentru mine mai am bani destui. Iar pe cei 80 de ti-
neri am să vi trimit aici, la consiliu. Va trebui atunci să
vă îngrijiţi, ca...
-	Ce vă trece prin cap? Ce să fac eu cu băieţii?! Ce
vârstă au?
-	între 16 şi 18 ani. Băieţi serioşi! îi veţi hrăni şi vă
veţi îngriji să ajungă acasă. Sper să aveţi banii necesari.
-	Aţi înnebunit? Ce să fac eu aici cu băieţii?
-	Domnule consilier! Asta nu este grija mea. Dar vă
garantez că băieţii vă vor da de furcă. Vor sta aici, în
faţa consiliului şi vor cânta cântări.
-	Cântări? Ce fel de cântări?
-	Despre Isus!
-	Asta mai lipsea! Aşa nu se poate!
-	Pentru prima dată sunt întru totul de acord cu dum-
neavoastră, domnule consilier! Aşa nu se poate!
-	Ieşiţi afară! Nu strângeţi încă tabăra! Mâine vă voi
da de ştire. Voi întreba mai sus ce este de făcut.
Ziua următoare - tocmai am terminat studiul biblic -
băiatul a venit din nou în fugă:
-	Părintele să vină la gheretă. A venit jandarmul!
Am alergat cât am putut de repede. Jandarmul cel
gras râdea cu toată faţa.
46

-	Trebuie să vă transmit un ordin strict: tabăra rămâ-
ne desfiinţată. Dar vă dăm 14 zile ca să strângeţi tabăra.
Dacă însă după 14 zile mai rămâne aici chiar şi numai
un singur băiat, atunci va fi arestat. Şi dumneavoastră,
de asemenea.
Am luat la cunoştinţă ordinul cu zâmbetul pe buze.
Exact peste 14 zile urma să vină autobuzul nostru din
Essen. Libertatea noastră de a studia Biblia era salvată.
Apoi am băut împreună o cafea! M-am întors în ta-
bără, unde am avut părtăşie în rugăciune, ca să-I mul-
ţumim Domnului nostru.
Cu atât mai mare a fost spaima a doua zi, când unul
din băieţii mei a venit într-o goană:
-	A venit din nou jandarmul - cu un conducător nazist
de tineret.
Şi imediat a venit un mesager să mă cheme la ghe-
retă. Avea să ne facă organizaţia nazistă noi greutăţi?
M-am dus acolo speriat.
Da, iată-1 pe jandarm. Dar m-a liniştit imediat:
-	De data aceasta vin într-o problemă particulară. A
arătat cu mâna spre tânărul îmbrăcat în uniforma nazis-
tă. Acesta este fiul meu! în organizaţia nazistă pentru ti-
neret i-au distrus toată credinţa. Şi de atunci, ceva nu
mai este în ordine cu el. Ieri, în timp ce am băut împre-
ună cafeaua, mi-aţi povestit atât de frumos despre Isus.
Spuneţi-i, vă rog, toate aceste lucruri încă o dată şi fiului
meu. Are nevoie de aşa ceva...
L-am privit pe tânărul de aproximativ 19 ani:
-	Vreţi acest lucru?
A dat tăcut din cap. Atunci m-am aşezat lângă cei
doi şi le-am povestit despre bărbatul de pe Golgota, care
ne eliberează de noi înşine şi creează din noi oameni noi.
A fost o oră minunată. Nu, - au fost multe ore minunate!
47

Totuşi, pot să spun şi eu ceva!
-	Ce ştiţi dumneavoastră despre nervi! N-aveţi habar!
Ştiţi cumva cum este când pur şi simplu nu mai poţi să
dormi noaptea? Bine! Atunci iau tablete pentru somn.
Dar cu timpul nici tabletele nu mai au efect. Atunci fu-
mez o ţigară după alta. Asta linişteşte puţin. Dar pe ter-
men lung... Ah, scuzaţi-mă. Trebuie să mă duc o clipă în
magazin. Fetele, aceste vânzătoare - numai o clipă...
Patroana elegantă a distinsului magazin de pălării de
damă a ieşit pe uşă. Mă uit în jur în biroul mic, aranjat
luxos. Totul este de cea mai bună calitate şi cu mult bun
gust. Numai nervii doamnei! Se pare că îi dau totuşi
mult de lucru. Este vina soţului? Este angajatul unei
mari firme. Cred că lui i-ar place mai mult o gospodină
simplă decât venitul de la magazin. Dar - nu ar mai vrea
să trăiască nici fără maşină. Sau este femeia surmenată?
Iat-o că se întoarce din nou în birou:
-	Deci, cum vă spuneam, nu puteţi să-mi spuneţi ni-
mic în ceea ce priveşte nervii. Nu mai pot să rezist mult
timp! îmi spune agitată.
Acum îmi ajunge.
-	Ba da. Pot să spun şi eu ceva. Daţi-mi voie să vă
povestesc. Sunteţi nervoasă şi la pământ cu nervii pentru
că aveţi prea multe de făcut. La mine a fost invers. Am
stat zile în şir într-o celulă de închisoare - pe vremea
celui de-al treilea Reich - şi eram pe jumătate înnebunit
pentru că nu se întâmpla nimic. L-am implorat pe paz-
nic să mă lase să încarc şi eu la cocs. La aceasta mi-a
spus râzând că fac parte din acea categorie de oameni
48

care, mai târziu, vor scrie o carte despre perioada deten-
ţiei lor. De aceea preferă să rămână corect. Aşa că am
stat, şi am meditat, şi mi-am stors creierii. Şi nu se în-
tâmpla nimic - nici un interogatoriu, nici o întrerupere,
nici o licărire de speranţă.
într-o zi, am ajuns la capătul puterii, pur şi simplu la
capătul puterii cu nervii. M-am gândit: dacă cedez
acum, voi aluneca în împărăţia neagră a nopţii spiritua-
le, de unde nu te mai poţi întoarce.
-	Exact aşa este! m-a întrerupt femeia agitată. Poves-
tiţi mai departe!
-	Desigur - eram şi fizic la capătul puterilor. Mânca-
rea era atât de împuţită încât abia puteam să înghit câte-
va linguri. Şi lipsa aerului proaspăt - ei bine, pe scurt:
am fost pe punctul în care spargi totul din celulă şi te
trezeşti în cămaşa de forţă.
Şi atunci mi-am amintit dintr-o dată, de parcă mi-ar
fi şoptit cineva la ureche, un verset din Biblie: Mulţu-
miţi lui Dumnezeu pentru toate lucrurile în orice vreme.
Da, asta a fost ca o poruncă. Am îngenunchiat şi am în-
ceput să-i mulţumesc lui Dumnezeu.
-	Să-i mulţumiţi? Dar, pentru ce? m-a întrerupt fe-
meia.
-	Ei bine, I-am mulţumit lui Dumnezeu pentru că
este prezent. Şi pentru că mi-a dăruit o viaţă atât de bo-
gată. Şi pentru că nu m-a uitat. Şi pentru că sunt, de fapt,
foarte sănătos. Şi pentru că noaptea trecută am reuşit să
dorm câteva ore. Şi pentru că am o soţie atât de minu-
nată şi copii aşa de cuminţi - şi - mi-am amintit o gră-
madă de alte lucruri. Mai ales, I-am mulţumit pentru că
L-a dat pe Fiul Lui, pe Isus; că Isus a suferit atât de
multe pentru mine; că mi-a îndepărtat toate păcatele.
Când am terminat, trecuse o oră. După-amiază am
făcut la fel: am cântat încet câteva cântări de laudă. Mi-
49

am imaginat cum stau ostile cereşti în jurul tronului
Dumnezeului triunic şi I se închină. Şi atunci, în duhul,
m-am transpus în mijlocul acestei oşti cereşti şi L-am
lăudat pe Dumnezeu împreună cu ele...
-	Şi ce s-a întâmplat apoi? a întrebat femeia.
-	Apoi am început să fac totul organizat: în fiecare zi
L-am lăudat pe Dumnezeu timp de două ore. Şi prin
aceasta, m-am liniştit. Panica a dispărut. Am devenit ve-
sel. Paznicii au devenit mai politicoşi.
într-o zi, soţia mea a avut voie să mă viziteze. Ea a
fost de părere că ar trebui să-i fie teamă pentru mine,
pentru că slăbisem foarte mult şi pentru că în mod sigur
nu suportam mâncarea. Atunci i-am spus că nu trebuie
să-i fie frică pentru mine; pentru că am în sfârşit timp
să-L laud pe Dumnezeu. Ci ar trebui să-i fie frică pentru
toţi oamenii de afară. Pentru că ei îşi petrec timpul cu
multe lucruri nefolositoare şi nu au timp nici să asculte
Cuvântul lui Dumnezeu, nici să I se închine.
-	Şi nervii dumneavoastră?
-	Ei bine, vedeţi doar - am nervii atât de buni, încât
dumneavoastră aţi ajuns chiar la concluzia că nu am ni-
mic de spus legat de acest subiect!
-	Ciudat! a spus femeia şi a căzut pe gânduri.
între moarte şi viaţă
Afară, ploaia cade mărunt peste munţii adormiţi şi
pădurile de brazi. Aproape că este sinistru în vechiul
castel de vânătoare în paragină din întunecata pădure
boemă. A fost construit cândva de un împărat oarecare
din Bayern. Acum, aici mai locuieşte numai un pădurar
50

cu câţiva oameni. M-a primit prietenos când am bătut la
uşa lui, ud leoarcă. Mi-a dat o cameră uimitoare - este
aproape ca un salon. O femeie a aprins focul în cămin.
Apoi ne-am culcat cu toţii.
Numai eu nu pot să adorm.
-	Dacă aş avea numai ceva de citit! Iau lumânarea
(nu există curent electric) şi mă uit prin cameră. Dinspre
tavan îmi zâmbesc chipuri de ghips. Deasupra căminu-
lui atârnă un blazon decolorat. Şi acolo...! Pe placa de
marmoră a căminului văd o carte. Cine o fi uitat-o oare?
Mă aşez în jilţ, pun lumânarea mai aproape şi citesc...
O carte ciudată! A fost scrisă desigur de un medic.
Un medic care a luptat o viaţă întreagă împotriva morţii.
Şi apoi şi-a revărsat pe aceste pagini toată mânia şi dure-
rea la adresa morţii atotputernice. Aş vrea să râd de lim-
bajul patetic. Dar nu reuşesc.
Astfel, citesc:
-	Cu adevărat, cel căruia i se deschid ochii să-1 vadă
pe regele Moarte, poartă în sine o groază fără măsură şi
fără sfârşit... El este adevăratul domnitor al tuturor celor
vii. El are putere asupra tuturor... El se apropie încet de
paturile din mătase sau din paie - îl dă la o parte pe bie-
tul medic dimpreună cu injecţiile, flacoanele şi banda-
jele lui - un salt - apucă - oh, a biruit din nou...
Afară urlă vântul. Undeva în vechiul castel, ceva
trosneşte sinistru. în gangul mare, porumbeii ciripesc în
somn. Motanul negru aleargă şi se-agită.
în duhul meu, îi văd pe cei care au locuit aici. A fost
un împărat din Bayern. Acesta a petrecut aici multe zile
vesele de vară. Mi se pare că aud viaţa agitată a unui
anturaj mare: râsetele şi glumele doamnelor de la curte
şi a pajilor. Slujitori care se grăbesc! Sfaturi serioase!
Unde sunt toate? Nu mai există! - O groapă neagră, o
piatră de mormânt afundată.
51

Apoi a locuit aici fercheşul patron al unei fabrici. Fa-
brica lui de sticlă a adus de lucru şi pâine pentru oamenii
din vale. A fost un du-te vino de cumpărători şi de vân-
zători. Unde sunt ei? Fabrica de sticlă este demult ruine,
în cimitirul tăcut creşte iarba. Şi patronul? A murit! - Un
mormânt! Iau din nou cartea. Tânărul medic s-a luptat
de multe ori în zadar cu moartea. De aceea o urăşte:
-... o, tu groaznic stăpân al vieţii, nimic nu te opreşte
-	inevitabilule! De o mie de ori travestitule, care-i cocâr-
jeşti pe oameni, care le întinzi capcane - ah, ce nume să
mai inventez ca să-ţi arunc în obraz ura pe care o am îm-
potriva ta? Chicotitor viclean care te strecori pe neauzite
-	cum să te numesc corect, ca să-i avertizez împotriva ta
pe prietenii mei orbi şi pe fraţii mei surzi? Şfichiui-
torule! Trădător mincinos - tu - tu - nici un nume nu te
denumeşte în totalitate, căci înmiită-ţi este faţa... tot ce
are viaţă se îndreaptă spre tine - spre marele şi negrul
punct final...
Şi acum urmează de fapt esenţialul. Căci următoarele
propoziţii sunt scrise îngroşat în carte:
- La naiba! De ai fi numai un punct, un final, defini-
tiv şi irevocabil... însă aşa, batjocura ta specială este că
te îndoieşti tu însuţi de tine şi scheletul tău de oase sare
singur sus din punct, transformându-se într-un semn de
întrebare care rânjeşte: Şi apoi?...
Afară trosneşte ceva înfiorător. Furtuna a dezrădăci-
nat probabil un brad. Sar speriat în picioare. Nu! Este in-
suportabil!
Arunc cartea îngrozitoare înapoi pe cămin. Acolo, în
colţ zace rucsacul meu. Cu mâinile tremurânde deschid
buzunarul lateral. Acolo-mi ţin Noul Testament. Unde
scrie despre moartea care a fost biruită? Exact! Aici, în
Evanghelia după loan! Mă aşez şi citesc:
52

-	Isus le-a zis: Eu sunt învierea şi viaţa. Cine crede în
Mine, chiar dacă ar muri, va trăi. Şi oricine trăieşte şi
crede în Mine nu va muri niciodată...
Vântul urlă de parcă ar vrea să dea glas întregii dez-
nădejdi din lume. Insă ca o fanfară veselă a biruinţei ră-
sună cuvintele Domnului Isus:
-	Eu sunt învierea şi viaţa!
Focul din cămin arde trosnind şi-mi umple treptat
camera cu o căldură plăcută. Acum este linişte în castel.
Mie însă mi se pare că mă aflu pe un front de luptă care
vuieşte: o confruntare între două lumi.
Cristos a-nviat şi râsetele de Paşte
Cu zeci de ani în urmă, când oamenii din Rusia ve-
neau în ţări din Europa apuseană, ne spuneau tot mereu:
-	Habar n-aveţi cum este o sărbătoare adevărată de
Paşte. Ar trebui să petreceţi o dată Pastele în biserica ru-
să!
Alexandra Anţerova povesteşte în una din cărţile ei
despre această sărbătoare:
-	Ce poate să fie mai frumos decât sărbătoarea Paş-
telui în Rusia? Clopotele sună vesele, neobosite întreaga
săptămână, căci în aceste zile, băieţilor le este îngăduit
să tragă clopotele şi atunci vă puteţi imagina ce bucurie
domneşte între băieţi! Totul chiuie, totul se bucură! Oa-
menii îşi fac cadou ouă roşii şi se sărută - conform tradi-
ţiei - de trei ori pe obraji. Salutul este: Cristos a-nviat!
Şi: Adevărat c-a-nviat! este răspunsul la salut.
Această bucurie a sărbătorii se simte în fiecare aspect
al vieţii; timp de patruzeci de zile - până la înălţarea la
53

cer - credincioşii nu îngenunchează în biserică, căci bu-
curia pentru învierea Domnului nu permite nici o mani-
festare de jale sau de implorare. Nici la înmormântări nu
se cântă imnuri de jale, ci numai cântările de înviere,
căci moartea este biruită!
Mi-a plăcut mult că oamenii se salută cu strigarea:
Cristos a-nviat. Are mai mult sens „Bună ziua!"
De aceea mi s-a întipărit bine în minte salutul. Şi aşa
se face că Cristos a-nviat au fost singurele cuvinte ru-
seşti pe care le-am învăţat în viaţa mea.
într-o zi, am hotărât să le folosesc. A fost spre sfâr-
şitul ultimului război, în timpul sărbătorii de Paşte a a-
nului 1944, când mulţi prizonieri de război ruşi munceau
în regiunea Ruhr. Sirenele au urlat. Toţi au luat-o la fugă
spre adăposturile subpământene. Şi eu am pornit într-
acolo şi am dat peste doi ruşi. Erau singuri. Paznicii lor
se ascunseseră probabil deja în beci.
Am înaintat spre cei doi şi le-am spus tare şi apăsat:
-	Cristos a-nviat!
Atunci s-a întâmplat ceva ciudat: faţa unuia din ei a
început de-a dreptul să strălucească. Nu rni-a fost dat să
văd prea des o astfel de strălucire pe faţa unui om. Şi,
parcă cutremurat, mi-a răspuns:
-	Adevărat c-a-nviat!
Celălalt însă s-a înfuriat. A scuipat dispreţuitor pe
pământ şi apoi a revărsat un potop de înjurături la adresa
mea, pe care însă nu le-am înţeles. Dar expresia lui spu-
nea clar care este părerea lui:
-	Scutiţi-ne de cuvinte creştine, voi, cei care ne ţineţi
prizonieri, care ne chinuiţi şi ne trataţi neomeneşte.
Nu am putut să-i răspund. Cunoştinţele mele de lim-
ba rusă se epuizaseră.
Am plecat mai departe adâncit în gânduri.
-	Aşa va fi întotdeauna! m-am gândit. Unii nu mai
54

pot să audă vestea bună despre învierea lui Isus, pentru
că le sună prea tare în urechi grijile, necazurile şi jalea -
sau şi ispitele lumii. Ceilalţi însă se bucură. Şi cu cât
este mai mare întunericul din jurul lor, cu atât mai mult
se bucură de această veste minunată.
Acest Paşte rusesc! Trebuie că a fost ceva deosebit
legat de el. A existat un obicei foarte deosebit: în mijlo-
cul slujbei religioase se dădea tonul la râsetele de Paşte.
Se râdea puternic. Se râdea pentru că Isus trăia de-acum.
Se râdea de puterile biruite ale vinovăţiei, morţii, dia-
volului şi iadului. Se râdea pentru că biruinţa lui Isus era
atât de mare.
Ce sărbătoare minunată, bărbătească a învierii este
aceasta: râsetele de Paşte!
în vremea groaznică a războiului, am petrecut odată
mai mult timp împreună cu fratele meu. Ore întregi ne-
am împărtăşit unul altuia grijile legate de bisericile
noastre, de poporul nostru, de calea întunecată pe care
mergea omenirea. Din cauza problemelor discutate, ne
simţeam inima grea. Atunci, fratele meu a spus dintr-o
dată:
- Şi acum, râsetele de Paşte! Şi apoi am râs - da, am
râs împreună cu cel care sade în cer pentru că Isus
Cristos a-nviat.
Spaimă şi zahăr
Ne-am trezit speriaţi în zorii zilei. Pe stradă zbierete,
voci sălbatice de bărbaţi, câteva focuri de armă, paşi
grăbiţi...
55

Au fost zile sălbatice atunci, în martie 1945. Războ-
iul se sfârşise, de când americanii intraseră în ţinutul
Rut. Dar războiul nu se sfârşise încă. A continuat sub o
formă nouă şi ciudată:
în timpul războiului, în ţinutul Ruhr fuseseră aduşi
mii de muncitori străini. Aceşti bieţi oameni, care fuse-
seră smulşi din patriile lor, trebuie să fi îndurat multe
sub asuprirea stăpânilor lor duri. Nu este de mirare că au
început apoi să se răzbune: jefuiau şi omorau. Odată, m-
am dus cu bicicleta la o fermă ţărănească între Wupper-
tal şi Essen, ca să-i fac o vizită unui bărbat cu care a-
veam o strânsă legătură de credinţă. Acolo am dat peste
o jale mare. Peste noapte, muncitorii străini atacaseră
gospodăria, îl împuşcaseră pe ţăran cu sânge rece şi apoi
jefuiseră totul. Am văzut îngrozit urmele de sânge de pe
perete - sângele fratelui meu.
în cele din urmă, când un muncitor străin a împuşcat
o personalitate influentă, pentru că persoana nu a vrut
să-i dea de bunăvoie ceasul, au intervenit soldaţii ameri-
cani. Şi înfricoşaţi auzeam acum în fiecare noapte îm-
puşcăturile.
Deci, atunci s-a întâmplat că am fost sculaţi în zorii
zilei de o astfel de hărmălaie. Am alergat la fereastră.
Acolo unde înainte a existat o stradă netedă, asfaltată,
acum se vedeau numai craterele bombelor, unul lângă
altul. De la ultimul atac aerian, strada noastră arăta ca un
câmp arat, peste care treceau cărări mici, şerpuite, mu-
iate de ploaie. Şi pe cărarea de sub fereastra noastră aler-
gau bărbaţi. în spate cărau saci grei. în mod sigur jefui-
seră unul din preţioasele depozite de alimente.
Dintr-o stradă lăturalnică au venit în fugă poliţişti-
militari americani, cu pistoalele mitralieră în mână, gata
să tragă.
56

îngrozit, ultimul dintre bărbaţii care rugeau şi-a lăsat
sacul să cadă la pământ. Sacul a plesnit. Şi - ce privelişte
ciudată! - din el a început să curgă zahăr alb ca zăpada.
Totul a durat numai o clipă. Doi soldaţi au luat sacul
din drum. Ceilalţi şi-au continuat goana după fugari. De
departe am auzit strigăte şi împuşcături.
Şi atunci - nu mi-a venit să-mi cred ochilor - pe scenă
a apărut o mogâldeaţă, o fetiţă. Picioruşele ei goale li-
păiau vesele prin noroiul ud. într-o mână avea o linguri-
ţă, în cealaltă un castronaş. Fără să-i pese de agitaţia şi
frica din jur, a îngenunchiat şi a început să adune grăbită
grămăjoara de zahăr.
Abia arunci am recunoscut-o - era fiica mea cea mi-
că. S-a întors radioasă cu mica ei pradă. Zahărul era ce-
va ce nu mai mâncaserăm de săptămâni în şir.
în Biblie, se descrie undeva o mare bucurie, prin cu-
vintele:
Mă bucur, ca unul care primeşte o pradă mare.
Ei bine, exact aşa s-a bucurat micuţa noastră.
Ce-i drept, zahărul a fost nespus de murdar, plin de
noroi. însă, cu ajutorul mamei, copilul a reuşit totuşi pâ-
nă la urmă să facă nişte bomboane ciudate. Şi toată casa
s-a bucurat de ele.
Pe mine m-au mişcat însă cuvintele lui Isus: Dacă nu
vă veţi face ca nişte copilaşi... în timp ce noi, cei mari,
am simţit numai frică, teamă, spaimă şi mânie, micuţa a
văzut că Tatăl ceresc i-a oferit o bucurie. Şi a trebuit să
meditez: dacă am privi numai întotdeauna cu ochii cei
buni, ca să vedem chiar şi în cele mai negre împrejurări
o mică grămăjoară de zahăr.
57

Ecoul
Duminica, atunci când spun Amin de la amvon, nu
înseamnă că mi-am încheiat predica; căci de câţiva ani,
o editură a început să-mi publice predicile. Şi uite aşa, în
fiecare săptămână, câteva zeci de mii de exemplare se
răspândesc prin ţară.
M-am gândit adesea care o fi oare soarta acestor pre-
dici tipărite. Găsesc ele oare urechi şi inimi deschise?
Sunt ele oare citite? Sunt oare înţelese? Uneori, mă simt
ca un om care strigă tare. Şi apoi aşteaptă să vadă dacă
vine de undeva vreun ecou.
într-o zi, am auzit un astfel de ecou: relatarea miş-
cătoare a unui bărbat, care citea regulat aceste predici. In
după-amiaza zilei de Paşte a stat aplecat deasupra unei
predici. Ea trata subiectul minunat despre cei şapte uce-
nici, care se întorceau la mal după o zi în care nu prinse-
seră nimic. Atunci, în zorii zilei, au văzut pe mal un băr-
bat. Acesta a strigat la ei. Şi, dintr-o dată, tânărul loan a
scos un ţipăt:
-	Este Domnul!
într-adevăr! A fost însuşi Isus cel înviat, care Şi-a
căutat aici ucenicii descurajaţi.
Această predică 1-a impresionat profund pe om. A
pus foaia în portmoneu şi a plecat spre spital, să facă o
vizită unui prieten aflat în grea suferinţă.
L-a găsit pe prietenul lui foarte descurajat şi depri-
mat. Aşa că i-a propus:
-	Vreau să-ţi citesc o predică.
58

A scos predica tipărită din buzunar şi a început să i-o
citească bietului lui prieten.
Acesta a primit mesajul de Paşte aşa cum primeşte
pământul uscat ploaia. Şi când s-au despărţit, bolnavul 1-
a rugat:
-	Lasă-mi, te rog, predica. Vreau s-o mai citesc o dată
în linişte.
-	Cu plăcere! a spus omul. Şi a pus predica pe noptie-
ră. Titlul era scris cu litere groase: Este Domnul!
Câteva ore mai târziu. Uşa camerei de spital se des-
chide încet. Este ora la care vine de obicei soţia bolna-
vului să-şi viziteze soţul. Intră în cameră cu un salut ve-
sel. Dar i se pare ciudat modul în care zace soţul ei ne-
mişcat pe pat. Nu-i răspunde la salut. Aleargă spre pat.
îşi strigă soţul. Nu-i răspunde.
îl prinde de mână. Este rece ca gheaţa. Bolnavul a
trecut liniştit în viaţa veşnică.
Femeia vrea să strige disperată şi speriată. Atunci,
privirea îi cade pe foaia de pe noptieră. Mare şi clar, îi
sare în ochi titlul: Este Domnul!
Domnul! Cel viu! Pricepe cutremurată: Nu sunt sin-
gură aici, cu soţul meu iubit. A mai venit un al treilea.
Este Domnul!
Cade în genunchi şi se roagă în tăcere la Cel care a
biruit moartea şi care-i alină pe cei disperaţi.
Prin rugăciune, inima ei se linişteşte şi este mângâ-
iată. Se ridică şi cheamă asistenta...
Şi aş mai vrea să vă relatez despre încă un ecou ciu-
dat, într-o zi, poştaşul mi-a adus o scrisoare. Nu-1 cunoş-
team pe expeditor. Am început să citesc scrisoarea puţin
plictisit. Dar apoi am sărit în sus. Ceea ce era scris în
scrisoare - da, a fost pur şi simplu nemaiauzit!
Scrisoarea fusese scrisă de zeţarul tipografiei în care
se tipăreau atunci predicile. - Dar mai întâi trebuie să vă
59

explic: au fost vremurile tulburi de după război, dinainte
de aşa-numita reformă monetară. Pentru editură, a fost
foarte greu să obţină hârtia necesară. Şi dacă reuşeau să
facă rost de hârtie, atunci era şi mai greu să găsească o
tipografie care să preia lucrarea. Aşa se face că editura a
ajuns până la urmă să lucreze cu o mică tipografie care
avea numai doi angajaţi. Unul punea literele şi celălalt
acţiona tiparniţa.
Deci, mie mi-a scris zeţarul. Mi-a relatat pe larg, că
s-a întors din război un om complet distrus şi fără cre-
dinţă.
- Ne-au prostit într-un aşa hal! şi-a spus el. Acum nu
mai vreau să cred nimic, decât numai faptul că un kilo-
gram de carne de vită face o supă bună.
Nu este de mirare că s-a enervat peste măsură că tre-
buia să pună acum în fiecare săptămână literele unei
predici. Tocmai el! O predică!
A descris foarte pe larg cum s-a enervat săptămână
de săptămână de prostia asta fără nici un sens. Da, 1-a
ros de-a dreptul faptul că a fost condamnat acum să ajute
la răspândirea unei asemenea prostii.
Ca să-şi descarce nervii, a făcut deliberat cele mai
caraghioase greşeli de tipar. A scris toate acestea foarte
pe larg în scrisoarea lui.
în cele din urmă, a fost atât de evident, că greşelile
de tipar sunt deliberate, încât s-a aşteptat în fiecare zi să
izbucnească scandalul. I-a fost foarte clar, că editura nu
va permite acest lucru; căci, deoarece predicile nu pu-
teau fi tipărite aşa, editura trebuia tot mereu să facă co-
recturi şi să trimită textul corectat înapoi la tipografie.
Zeţarul a devenit tot mai obraznic cu ridiculizările
lui. Dar nu s-a întâmplat nimic. Omul care citea corectu-
rile a dat dovadă de o asemenea răbdare, încât, în cele
din urmă, zeţarul nostru a început totuşi să se ruşineze.
60

Şi după ce s-a ruşinat destul, s-a gândit că poate este
totuşi ceva de capul acestui mesaj.
în scrisoare mi-a descris apoi cum a început din ziua
aceea să citească predicile cu curiozitate, nu cu ură. Şi
prin aceasta, Duhul Sfânt al lui Dumnezeu s-a atins de
inima lui.
în încheierea scrisorii mi-a scris:
Acum cred din inimă în acest Domn Isus pe care-L
propovăduiţi dumneavoastră. Şi mă bucur în fiecare săp-
tămână de predica nouă. Da, mă bucur, că mi se permite
să ajut la propovăduirea acestui mesaj minunat despre
dragostea lui Dumnezeu, care a venit la noi în Isus
Cristos.
După ce am citit această scrisoare minunată, m-am
dus în biroul meu liniştit şi i-am mulţumit lui Dumne-
zeu, pentru că mai este valabil şi azi, ceea ce a spus El
prin prorocul Ieremia: Nu este Cuvântul Meu ca un cio-
can care sfărâmă stâncile?!
O vizită ciudată
Inima mi-a bătut puternic când m-am aflat în faţa ca-
sei simple de lemn din Oslo. Nu se deosebeşte prin ni-
mic de casele de lemn vopsite colorat pe care le întâl-
neşti la tot pasul în Norvegia.
Dar această casă înseamnă pentru mine ceva deose-
bit. Aici locuieşte episcopul Berggrav. Cât de des i-am
auzit numele! Când Hitler a ocupat Norvegia, acest băr-
bat a fost un martor neînfricat al adevărului şi a ajuns în
cele din urmă în închisoare. Este o minune, că a scăpat
de execuţie.
61

Şi când s-a terminat războiul, s-a dovedit a fi un ade-
vărat frate pentru creştinii din Germania. însă el este cu-
noscut ca una din personalităţile de frunte ale creştinis-
mului nu numai în poporul nostru, ci şi în întreaga lume.
Este deci de înţeles că sunt emoţionat şi că ezit o cli-
pă, înainte de a apăsa butonul soneriei.
însoţitorul meu şi cu mine suntem întâmpinaţi de un
tânăr student, care ne conduce în camera de studiu. Se
vede imediat: aici lucrează un spirit năvalnic şi univer-
sal. Munţi de scrieri, cărţi şi manuscrise acoperă flecare
suprafaţă posibilă. Jilţul impunător din spatele biroului
este de-a dreptul zidit între aceste mărturii ale unei
munci spirituale nemaiîntâlnite.
Şi apoi, privirea îmi cade pe uriaşul tablou care atâr-
nă deasupra jilţului de la birou. Recunosc imediat bustul
marcant care este reprezentat aici. Căci o fotocopie a
acestui bust atârnă de mult în camera mea de studiu din
Essen. Este bustul lui Hans Nielsen Hauge, predicatorul
laic, prin care Dumnezeu a făcut o trezire profundă în
poporul norvegian.
Bustul predicatorului laic, a celui prin care Dumne-
zeu a făcut trezirea, deasupra biroului episcopului lute-
ran! Acest lucru este de-a dreptul o platformă-program
pentru biserica din Norvegia.
Aceste gânduri îmi umplu aşteptarea. Acuşi trebuie
să vină. Aştept o apariţie maiestoasă, episcopală. Dar
iată, în cameră intră încet un bărbat mic într-un costum
gălbui. Intr-o mână duce o tavă cu cafea, în cealaltă ţine
o pipă cum nu am mai văzut în viaţa mea. Arată, de par-
că ar fi cioplit-o un pădurar cu toporul.
Mă gândesc că trebuie să fie un slujitor. Dar acest
bărbat vine spre mine, îmi întinde tăcut mâna, îmi indi-
că în tăcere un fotoliu, îmi toarnă cafea şi îmi întinde tă-
cut ceaşca.
62

Acesta este deci episcopul Berggrav! Mă priveşte în
tăcere. Simt că-mi ard urechile. Ce să spun acum? Ii ex-
plic simplu:
-	Am vrut să vă privesc numai o dată, domnule epis-
cop. Sunt atât de curios.
El râde şi-mi spune:
-	Asta este o curiozitate bună.
-	Ştiu, îi explic, că poziţia mea în faţa dumneavoastră
nu este bună. Sunt german. Şi dumneavoastră şi poporul
dumneavoastră aţi suferit multe nedreptăţi prin invazia
şi ocuparea Norvegiei de către armatele germane.
-	Ştim să facem deosebirea între germani şi nazişti,
mârâie el.
-	Nu! spun eu. Şi eu am partea mea de vină. Dacă m-
aş fi opus cum trebuie la aceste nedreptăţi, nu aş mai fi
în viaţă. Nu mă pot separa: vina poporului meu este vina
mea.
-	Este bine că spuneţi acest lucru, spune el grav. Nu
demult am fost într-un hotel german. Când chelnerul a
observat că sunt norvegian, a început să-mi spună plin
de entuziasm: în timpul războiului am fost în Norvegia.
Este o ţară frumoasă! - Atunci m-am sculat şi m-am aşe-
zat la altă masă. A fost, de parcă un hoţ mi-ar fi spus:
Oh, vă cunosc casa. Am dat o spargere odată la dum-
neavoastră. Este o locuinţă foarte drăguţă! - Cred că
germanii nu ştiu nici până în ziua de azi cât rău au făcut
în timpul războiului...
Face o pauză. îl simt, că vrea să spună ceva şi că nu
este totuşi foarte sigur, dacă să spună sau nu. în mod si-
gur, în inima lui se dă o luptă între nişte realităţi brutale
şi dragostea gingaşă, care nu vrea să rănească. Apoi îşi
face curaj.
-	Vreau să vă spun de ce am adus personal cafeaua.
Femeia care îmi face gospodăria cu loialitate de mulţi
63

ani mi-a spus deschis: Dacă aveţi un musafir german, să
duceţi singur tava cu cafea. Eu nu pot.
Ridic speriat privirea. Şi el continuă:
-	îmi pare rău că creştinismul acestei fete nu este mai
puternic. Dar - este de-nţeles. Când am fost arestat, nu li
s-au făcut necazuri numai angajaţilor mei, ci şi rudelor
lor. Femeia care îmi face gospodăria provine dintr-o mi-
că gospodărie ţărănească din nord, de la graniţa cu Fin-
landa. Intr-o zi, SS-iştii au năvălit acolo, au ars gospodă-
ria, au tăiat animalele şi i-au alungat pe oameni în pădu-
re...
A tăcut. Mie mi-au dat lacrimile când mi-am imagi-
nat groaznica tragedie din pădurile singuratice. Am în-
ţeles că fata nu putea să-i servească unui german cafea-
ua. Şi m-am speriat, cât de repede s-a descotorosit şi cât
de repede a uitat poporul meu aceste lucruri.
Apoi, episcopul m-a prins de braţ cu un gest nespus
de gingaş:
-	Ii voi povesti fetei despre dumneavoastră.
Acum, nu-mi pierd speranţa că tristeţea mea poate să
o ajute pe o biată fată norvegiană - să ierte.
Geanta pierdută
Domnul Isus a spus odată o pildă despre un ban pier-
dut.
Dacă ar umbla azi pe pământ, poate că ar povesti o
pildă despre geanta mea pierdută. Această geantă a fost
dintr-o piele bună, maro. Şi în geantă s-au aflat toate lu-
crurile care trebuia să le am la mână în timpul călătoriei:
64

paşaportul şi celelalte acte, aparatul electric de ras şi,
mai ales, manuscrisurile prelegerilor mele.
Geanta mi-am pierdut-o în oraşul norvegian Sta-
vanger - mai exact: în portbagajul unui mare autoturism
marca Chrysler, taxiul pe care l-am luat de pe străzile
Stavanger-ului.
Stavanger este un oraş fascinant. Când vaporul nostru
a ancorat în port, am fost de-a dreptul entuziasmat. Cu
toate acestea, nu am avut prea mult timp să admir pano-
rama frumoasă a oraşului. Căci pe chei s-au aflat tot fe-
lul de oameni care vroiau să mă salute. Mă aflam într-un
turneu de prelegeri în şaisprezece oraşe norvegiene. în
fiecare zi am călătorit spre un alt oraş. Treptat am înce-
put să am impresia că am nimerit într-un vârtej, din care
nici eu nu mai ştiu cum să ies.
Un tânăr a pus mâna pe bagajele mele: valiza şi
geanta cu pricina. Tot alaiul s-a îmbarcat în maşinile ca-
re ne stăteau la dispoziţie. Şi apoi ne-am reîntâlnit într-o
vilă superbă, cu privirea spre mare.
Aici ne-a aşteptat micul dejun. S-au ţinut scurte dis-
cursuri. Şi înainte să fi putut să mă satur ca lumea, cine-
va a spus:
-	Acum trebuie să le vorbiţi elevilor din clasele mari
din licee. Se strâng cu toţii în catedrală.
-	Duceţi-vă! mi-a spus un student. Urcaţi în maşină!
Vă încarc bagajele în portbagaj.
Şi apoi a urmat drumul cu maşina prin Stavanger.
Plouă cu găleata. Iată - minunata catedrală!
-	Intraţi repede în catedrală! mă îndeamnă studentul.
Am întârziat deja cu cinci minute! Elevii aşteaptă deja.
Vă aduc bagajul şi îl las în sacristie!
Fug prin ploaie în coridor. Mă salută directorul unei
şcoli. Pe locul corului se află mulţi elevi norvegieni. Toţi
au învăţat limba germană. Şi dacă vorbesc foarte simplu
65

şi foarte rar, mă înţeleg şi fără traducător. Aşa că dragul
meu prieten, însoţitor, traducător şi manager al întregii
călătorii, Nils Seim poate să se odihnească puţin liniştit.
Reuşesc destul de repede să stabilesc o relaţie cu a-
ceşti tineri. Suntem cu toţii de acord, că tineretul Euro-
pei caută o realitate stabilă şi credibilă. Şi apoi, li-L măr-
turisesc pe Domnul Isus, care a spus: Eu sunt Calea,
Adevărul şi Viaţa.
Adunarea ia sfârşit. Cu toate acestea, mai durează
destul de mult până pleacă toţi. Sunt înghesuit din toate
părţile şi bombardat cu întrebări.
In sfârşit, a plecat şi ultimul. Epuizat, mă retrag în bi-
rou.
-	Aşa! spune Nils Seim. Acum mergem puţin la ho-
tel. Şi apoi suntem invitaţi la masă la unul din profesori.
Mie însă nu-mi vine să-mi cred ochilor:
-	Unde-mi este geanta?
Valiza este aici. Dar geanta! Unde este geanta?! Nu
cumva studentul nu a scos-o din maşină?
Nils Seim dă din umeri.
-	El a vrut să se ocupe de bagaje.
-	Unde este buclucaşul?
-	Nu ştiu. A plecat.
Iată-mă acum: în ţară străină, fără paşaport. Şi fără
manuscrisurile prelegerilor mele. îmi trec mâna peste
faţă: ar trebui să mă bărbieresc. Dar aparatul a dispărut o
dată cu geanta.
Nils Seim a plecat. Mă aşez disperat în banca uneia
din cele mai frumoase şi renumite catedrale. Dar frumu-
seţea ei mă lasă rece. Sunt terminat. Cu ochii minţii, mă
văd în aeroportul din Oslo - fără paşaport! îmi vine să
plâng.
în sfârşit - după mult timp - apare Nils Seim.
-	Aşa! spune el. Acum mergem să mâncăm.
66

-	Şi geanta mea! întreb necăjit.
-	O să apară şi geanta! spune el liniştitor. în timp ce
mergem cu maşina, îmi povesteşte:
-	In mod sigur, studentul a uitat geanta în portbagajul
taxiului nostru. L-am sunat pe şeful poliţiei şi l-am rugat
să-i mobilizeze pe toţi patronii staţiilor de taximetre.
Ştia deja de prelegerea dumneavoastră şi s-a oferit bucu-
ros să ne ajute.
Ne aflăm într-o casă norvegiană ospitalieră, la masă.
-	Nu vă faceţi griji, îmi spune gazda. în Stavanger nu
se fură.
-	Chiar nu se fură? întreb mirat.
-	Puteţi să fiţi sigur de aceasta, îmi răspunde el.
Sărmană Germanie! mă gândesc. Aşa ceva nu aş afir-
ma despre nici un oraş german.
Suntem gata de plecare. Gazda a chemat un taxi.
Când şoferul aude că vorbesc germana, mă întreabă:
-	Dumneavoastră sunteţi domnul care şi-a pierdut
geanta?
Sunt mirat:
-	De unde ştiţi?
El râde:
-	Nu există în Stavanger un şofer de taxi, care să nu
va fi căutat geanta. Dar s-a găsit. Necazul a fost, că toc-
mai şoferul, care avea fără să ştie geanta dumneavoastră
în portbagaj, a intrat imediat după ce v-a dus pe dum-
neavoastră într-un atelier auto. Aşa că timp de două ore
nu a putut fi controlat. Dar acum au dat de el. Şi proba-
bil că vi-a dus deja geanta la hotel.
într-adevăr: portarul îmi iese înainte:
-	Iată geanta pierdută.
Am strigat de bucurie. Şi acum sunt de părere, că,
dacă Domnul Isus ar umbla azi pe pământ, ar povesti
astfel pilda din Luca 15 - pilda despre banul pierdut:
67

Sau care pastor, dacă-şi pierde geanta cu documente
importante, nu dă tot Stavanger-ul peste cap, până o
găseşte? După ce a găsit-o, îl cheamă pe Nils Seim şi pe
toţi prietenii lui şi zice: Bucuraţi-vă împreună cu mine,
căci am găsit geanta, pe care o pierdusem. - Tot aşa, vă
spun că este bucurie înaintea îngerilor lui Dumnezeu
pentru un singur păcătos care se pocăieşte.
Mângâietorul
Sărmana femeie! Lacrimile i se rostogoleau într-una
pe faţă. Se vedea pe ea că suferă nespus de mult...
-	Nu l-aţi cunoscut pe soţul meu. Dar trebuie să vă
povestesc despre el. Oh, cât de fericiţi am fost împreu-
nă! Stelele de pe cer le-ar fi cules pentru mine, dacă l-aş
fi rugat s-o facă. Uitaţi-vă, aici este fotografia lui! A fost
făcută când am fost împreună la Bad Eilsen...
Nu! Femeia nu era isterică. Aici era vorba cu adevă-
rat de o durere nevindecată, mortală. Sărmana femeie!
Mi-a povestit. Şi eu am tăcut.
Dintr-o dată, s-a întrerupt. Faţa brăzdată de lacrimi
m-a privit disperată:
-	Daţi-mi măcar o mângâiere!
Eu am tăcut.
-	Nu vreţi să-mi daţi o mângâiere?
-	Eu - nu pot!
-	Dar sunteţi preot. Trebuie să ştiţi o mângâiere!
-	Când o inimă este cu adevărat rănită, nu poate să o
mângâie nici un om de pe suprafaţa pământului.
Şi-a prins faţa în mâini. Printre degete am văzut cum
i se preling lacrimile. Apoi a izbucnit:
68

-	Este îngrozitor!
-	Da, este îngrozitor! am confirmat eu. Vedeţi dum-
neavoastră, când mi-a murit cel de-al doilea fiu, am
simţit o durere, care îmi permite să vă înţeleg durerea. Şi
atunci au venit mulţi oameni şi mi-au spus aşanumite
cuvinte de mângâiere. Şi am descoperit speriat: Cuvin-
tele nici măcar nu ajungeau până la rana inimii mele. Ea
continua să sângereze nevindecată.
-	Exact aşa este! a spus ea printre lacrimi. Şi ce aţi
făcut atunci?
-	Da, într-o zi mi-am deschis Biblia şi am dat peste
versetul care spune: Isus a spus: Vă dau pacea Mea.
Atunci parcă mi-au căzut nişte solzi de pe ochi: există
Unul, care poate să mângâie cu adevărat. Este Domnul
Isus. El trăieşte. Şi atunci am căzut pur şi simplu în ge-
nunchi şi am spus: Doamne Isuse! Nu înţeleg şi nici nu
vreau să înţeleg de ce a venit peste mine această sufe-
rinţă. Dar tu îmi vezi durerea îngrozitoare. Şi acum, Te
rog să-ţi împlineşti Cuvântul şi să pui pacea Ta peste ra-
na mea sângerândă.
-	Şi?? m-a întrebat ea cu răsuflarea tăiată.
-	A făcut ce I-am cerut! El nu minte.

-	Dar ce să fac eu? pe faţa ei se poate vedea că
întrezăreşte în depărtare o lumină.
-	Faceţi exact la fel! Până acum, aţi trăit fără Domnul
Isus. Acum, nu mai puteţi să trăiţi aşa. Acum trebuie să-
L căutaţi, sa- L chemaţi şi să-L găsiţi sau - să disperaţi.
-	Credeţi cu adevărat că poate să mângâie?
-	Dragă doamnă! Ştiu acest lucru. L-am experimentat
pe pielea mea. Acum, El vă aşteaptă pe dumneavoas-
tră...
69

Talerul este suficient de greu
Am închis încet uşa în urma mea.
Asistenta mi-a ieşit înainte pe coridorul luminat.
-	Curând se va sfârşi, a şoptit încet.
în timp ce am mers mai departe, cu gândul am mai
zăbovit încă în camera liniştită de spital. Acolo zăcea
acea femeie minunată, care, medic fiind, a trăit o viaţă
dedicată altora.
-	Domnule preot, mi-a spus, este foarte, foarte greu,
să zaci aici neajutorat.
-	Aveţi dureri?
-	Şi asta! Dar - nu asta este ceea ce mă chiuie. Vedeţi
dumneavoastră... - şi lacrimile au început dintr-o dată să
se rostogolească pe faţa inteligentă - după toată agitaţia
din viaţa mea, am acum atâta timp să mă gândesc la ea.
Şi acum îmi dau seama cât de multe lucruri am făcut pe
dos, cât de multe am lăsat neracute. Oh, voi păşi înain-
tea lui Dumnezeu cu mâinile goale. Vedeţi dumnea-
voastră, acesta este un cântar. Pe unul din talere se află
greutatea a ceea ce a aşteptat Dumnezeu de la mine,
atunci când mi-a dat viaţă. Şi pe celălalt taler se află ce-
ea ce am făcut.
Şi acest taler este atât de uşor - se ridică în sus - nu
este nimic pe el...
A încercat tot mereu să-şi şteargă lacrimile. Dar ele
se rostogoleau mereu noi pe faţa ei cutremurată.
Şi apoi - da, pot să vă spun numai aşa cum a fost -
am avut ceva, ca o viziune: mi-am văzut propriul meu
cântar în mâna lui Dumnezeu. Şi - o, ce groaznic! - arăta
70

exact ca al ei. Talerul cântarului, în care se afla greuta-
tea, s-a lăsat mult în jos: aşa şi-a imaginat Dumnezeu via-
ţa mea. Şi mai era celălalt taler. Pe el se afla ceea ce s-a
ales din viaţa mea. Da, acest taler a fost prea uşor.
Aşa am stat atunci lângă acel pat de spital. Am fost
doi oameni speriaţi.
Am apucat mecanic Noul Testament de pe noptieră.
Şi privirea mi-a căzut pe versetul din Romani 4:5: Celui
care nu lucrează, ci crede în Cel care socoteşte pe păcă-
tos neprihănit, credinţa pe care o are el îi este socotită ca
neprihănire.
Atunci m-am luminat.
- Dragă doamnă doctor! am strigat. Haideţi să punem
în talerele noastre goale meritul minunat al Mântuitoru-
lui nostru, Isus Cristos! Asta este suficient! Cu aceasta,
talerul coboară în jos.
I-am citit de câteva ori versetul - adânc emoţionat.
Şi apoi - da, apoi ne-am împreunat mâinile şi I-am
mulţumit Fiului lui Dumnezeu, Omului de pe Golgota
că-i mântuieşte pe păcătoşi şi că-i îndreptăţeşte pe cei
falimentari înaintea lui Dumnezeu - şi pentru că putem
să credem în El.
Dumnezeu ne întreabă de fratele
nostru
Există întâmplări, pe care cel mai bine le păstrezi
pentru tine, pentru a le face să rodească pentru propria ta
viaţă. însă alte întâmplări am vrea mai degrabă să le
trâmbiţăm în lumea largă. Aşa îmi vine şi mie să fac
71

acum. Şi probabil este bine, să aştern aici pe hârtie o în-
tâmplare.
Am avut o zi plină. A trebuit să fiu tot timpul cu un
ochi la ceas, ca să le termin pe toate.
Când am ieşit grăbit din birou, ca să fac o vizită ur-
gentă la un bolnav, am întâlnit pe coridor un bărbat tâ-
năr. Spun grăbit Bună ziua! şi dau să merg mai departe.
Atunci mă priveşte atât de ciudat, încât mă opresc şi-1
întreb:
-	Pe mine mă căutaţi?
Da, abia acum văd, pe cine am în faţa mea. Este un
tânăr miner, din ţara Şvabilor, care lucrează în subteran.
în urmă cu un an a venit la mine pentru prima dată, cu
mari probleme sufleteşti. Este unul din acele evenimen-
te, pe care mintea nu le înţelege niciodată, atunci când -
fără să existe intervenţia vreunui om - un bărbat tânăr şi
puternic este mişcat dintr-o dată de Duhul lui Dumne-
zeu, îşi vede viaţa păcătoasă în lumina lui Dumnezeu, i
se face frică de iad şi caută necăjit un om, care să-i dea
răspunsul la întrebarea:
-	Ce trebuie să fac, ca să fiu mântuit?
Aşa a venit atunci la mine. Şi am putut să-i ofer cel
mai scump ajutor, pe care poate să-1 dea un om altui om:
l-am condus la Isus, Mântuitorul păcătoşilor: Iată, acesta
este Mielul lui Dumnezeu, care ridică păcatul lumii.
De atunci nu am mai vorbit cu el. Numai la serviciul
religios îl vedeam des.
Şi am auzit despre el. Mi s-a relatat că ar exercita o
influenţă puternică şi binecuvântată asupra camarazilor
care locuiesc împreună cu el în căminul de nefamilişti.
Iar acum se află neajutorat în faţa mea.
-	Pe mine mă căutaţi? îl mai întreb încă o dată.
-	Mi-ar fi plăcut să stau de vorbă cu dumneavoastră,
îmi răspunde ezitând. Dar văd că nu aveţi timp.
72

-	Ba da, ba da, îi răspund repede. Urcaţi numai în
maşină. Trebuie să mă duc în celălalt capăt al oraşului.
Putem să discutăm pe drum.
Şi apoi am plecat împreună. în timp ce conduc ma-
şina prin traficul intens, îmi relatează că a început cu
câţiva tineri un cerc biblic în căminul în care locuieşte.
Acum au ajuns la un pasaj greu din Evanghelia după
loan. Trebuie să i-1 explic.
Acum suntem pe o stradă dreaptă. Condusul nu îmi
mai solicită atâta atenţie. Aşa că pot să-i comentez acest
minunat pasaj biblic. Faţa lui începe efectiv să strălu-
cească pe măsură ce-1 înţelege.
între timp, am ajuns la locuinţa bolnavului meu. îl
vizitez. Când ies din casă, mă vede o cunoştinţă şi mă
roagă să o iau şi pe ea cu maşina până în oraş.
Aceasta mă împiedică să mai am încă o discuţie pe
teme spirituale cu tânărul meu prieten. Dar în timpul
drumului, observ că mai are ceva pe suflet. Şi după ce
femeia coboară din maşină, îl rog:
-	Spuneţi-mi acum ce vă apasă.
Cotesc într-o stradă lăturalnică liniştită şi parchez
maşina.
începe să vorbească agitat. Este ca o explozie. Cu-
vintele ţâşnesc dintr-o cutremurare profundă, aproape
incoerente:
-	Azi dimineaţă au murit doi mineri la noi în mină.
Au fost pur şi simplu striviţi de piatra surpată. Şi pe unul
din ei l-am cunoscut. A lucrat cu mine un timp. Adesea
şi-a bătut joc de Dumnezeu. Şi ştia tot felul de bancuri
despre popi. Atunci am tăcut mereu; căci m-am gândit
că tot nu pot să-i explic Evanghelia. Şi m-am temut că
se va mânia dacă aş spune ceva despre Dumnezeu... Şi
acum - observ că vocea tânărului meu prieten tremură -
Acum... el... este - în veşnicie... şi... stă înaintea... lui
73

Dumnezeu! Şi eu... nu l-am avertizat. Şi nu i-am spus
cum poate să fie mântuit! Sunt vinovat pentru viaţa lui! -
Apoi se lasă o tăcere lungă. Ce aş putea să spun? El
cunoaşte crucea lui Isus, unde se poate lăsa vinovăţia.
Dar aceasta mai târziu. Acum este ceasul judecăţii, când
Domnul nostru îi arată lui - şi mie, da, îmi arată şi mie,
cum pot să se facă vinovaţi într-un mod foarte deosebit
tocmai copiii lui Dumnezeu faţă de fraţii lor. Acum ni se
întâmplă ca lui Iov, care a spus: Dacă ar dori (Dum-
nezeu) să se certe cu el (omul), din o mie de lucruri n-ar
putea să răspundă la unul singur.
Bivoli şi porci
închisorile nu îmi sunt necunoscute. Le-am vizitat nu
numai ca deţinut, ci şi ca om liber.
Aşa am petrecut o săptămână într-o mare închisoare,
pentru a vesti acolo Evanghelia. Un auditoriu format din
bărbaţi! Cât se mai chinuie pastorii noştri cu serile lor
pentru bărbaţi, la care apar numai cincisprezece sau do-
uăzeci de bătrâni! Aici, în închisoare este altfel: aici stau
cu sutele, bătrâni şi tineri.
îmi amintesc atunci mereu de istoria despre acel băr-
bat, care i-a spus unei femei, batjocoritor:
-	Nu, la biserică nu mă duc. Acolo sunt numai mu-
ieri!
Femeia i-a dat imediat replica:
-	Atunci trebuie sa vă duceţi la închisoare. Acolo
bărbaţii sunt într-un număr considerabil.
în timpul săptămânii pe care am petrecut-o propovă-
duind în închisoare, am trăit ceva minunat. într-o zi, a
74

venit un vorbitor creştin renumit şi a ţinut o prelegere. El
a prezentat aproximativ următoarele:
-	Vin tocmai din nordul Africii. Acolo trăiesc maho-
medani. Şi acolo am auzit o legendă islamică: Mohamed
a vrut să pocăiască toate animalele. Şi aproape a reuşit.
Numai două animale nu puteau fi pocăite: bivolii şi por-
cii.
Şi apoi, vorbitorul a continuat:
-	Da, aşa este! Bivolii şi porcii nu pot fi mântuiţi.
Apoi, a comentat legenda: după părerea lui, bivolii
sunt ateii needucabili, care mai vin încă şi azi cu vechile
prostii: Ştiinţa a demonstrat că nu există Dumnezeu!, în
timp ce fizica atomică modernă a părăsit de mult timp
această poziţie şi i s-a alăturat lui Max Planck, care a
spus: Pentru teologie, Dumnezeu este la începutul cu-
noaşterii; pentru noi, oamenii de ştiinţă, la sfârşitul
cunoaşterii.
Vorbitorul s-a ocupat apoi mai pe larg de porci. In
ochii lui, aceştia îi reprezentau pe oamenii care încalcă
poruncile lui Dumnezeu în domeniul sexual.
-	Nu există nici un drum de la bordel la altar! a strigat
el în sala plină de bărbaţi, în care se lăsase tăcerea.
Adunarea a luat sfârşit. Conduşi şi păziţi de paznici,
deţinuţii au ieşit pe rând din bănci.
Şi atunci am trăit primul lucru ciudat. Directorul în-
chisorii şi-a luat rămas bun de la renumitul vorbitor, i-a
mulţumit şi apoi a adăugat - aproape cutremurat - între-
barea:
-	în plus - nu vă înţeleg întru totul. Şi eu citesc Noul
Testament. Şi în Testamentul meu se relatează că Isus a
venit ca să-i mântuiască pe păcătoşi. Aceasta înseamnă:
bivolii şi porcii! Am înţeles întotdeauna, că tocmai a-
ceasta este ideea principală a Evangheliei, că bivolii şi
porcii pot fi mântuiţi.
75

Renumitul vorbitor a dat din mână:
-	Da, ar trebui să stăm odată de vorbă despre aceasta.
Dar, din păcate, pentru mine este acum prea târziu. Tre-
buie să plec.
Şi a plecat.
M-am uitat la directorul închisorii şi am căzut pe
gânduri. Eram încă foarte tulburat de imensa putere de
convingere, de plasticitatea limbajului, de modul în care
le captase atenţia bărbaţilor, încât nu mi-aş fi permis nici
o critică la adresa vorbitorului. Dar - nu avea oare di-
rectorul dreptate?
Am plecat adâncit în gânduri, lăsându-mă condus
prin sălile de lucru ale marii închisori. Şi atunci mi s-a
întâmplat al doilea lucru ciudat. Am intrat într-o sală, în
care mulţi bărbaţi stăteau la maşini de cusut şi coseau
ceva.
Supraveghetorul a venit spre mine:
-	Acolo, în spate, este un deţinut, care ar dori mult să
vorbească cu dumneavoastră. Poate că puteţi să staţi
chiar acum de vorbă cu el.
-Cu plăcere!
Şi m-am dus în colţul în care se afla bărbatul de
aproximativ 40 de ani, în faţa unei maşini de cusut.
Când m-a văzut, a oprit maşina şi m-a întrebat:
-	Aţi auzit discursul?
-Da!
-	Ce părere aveţi?
-	Ei bine, omul ştie să vorbească. Faţă de el, eu sunt
numai un băieţaş care se bâlbâie, am spus râzând.
Atunci a făcut obosit un semn cu mâna, în timp ce pe
faţa lui s-a aşternut o mare tristeţe. Şi a spus încet:
-	Dacă aşa stau lucrurile, atunci nu mai avem nici o
şansă.
Am tresărit:
76

-	Vreţi să spuneţi, că faceţi parte dintre bivoli şi
porci?
Atunci a sărit de pe scaun, s-a uitat ţintă la mine şi
m-a întrebat foarte apăsat:
-	Dumneavoastră nu?
Tăcere lungă. Apoi îi răspund:
-	Ba da! Şi eu.
-	Atunci nici dumneavoastră nu aveţi nici o şansă! a
spus obosit şi s-a aşezat din nou pe scaun.
în clipa aceea mi s-a părut că-1 văd în faţa mea pe
Omul de pe Golgota, despre care este scris: Pedeapsa,
care ne dă nouă pacea, a căzut asupra Lui.
-	Omule! am strigat. Lăsaţi-mă să continui prelegerea
de mai-nainte. Vorbitorul s-a grăbit atât de tare, încât nu
a mai apucat să spună cel mai important lucru. Ascul-
taţi! Aşa stau lucrurile cu noi: noi, bivolii şi porcii, nu
mai avem nici o şansă. însă Dumnezeu a găsit o cale
pentru noi. L-a dat pe Fiul Lui. El a luat asupra Lui toată
vina noastră, pentru ca noi, bivolii şi porcii, să putem fi
mântuiţi. El sparge lanţurile şi ne face oameni liberi, eli-
beraţi!
în timp ce m-am străduit să-i vestesc Evanghelia ne-
spus de măreaţă, în om s-a produs o transformare. Faţa
lui obosită a început să radieze speranţă.
-	Este adevărat? a întrebat el încet.
-	Da, este adevărat, putem să credem! Isus i-a chemat
pe păcătoşi la Sine şi i-a primit.
Scutiţi-mă să vă mai povestesc finalul. Nu voi uita
niciodată acea oră petrecută în sala maşinilor de cusut a
marii închisori.
77

Isus în Berlin
Când am ajuns în camera mea de hotel din Berlin,
am constat cu groază că mi-am uitat Noul Testament în
avion.
Testamentul nu avea voie să se piardă! Hotelul meu
se afla imediat lângă aeroport. Câteva minute mai târziu
m-am aflat din nou acolo, ca să-mi caut Testamentul
drag, de care mă legau multe amintiri.
Un manager politicos a luat problema în mână. M-a
condus într-un birou şi a pus mâna pe telefon:
-	Deci, spuneţi-mi încă o dată - despre ce este vorba?
-	Este vorba de Noul meu Testament.
Faţa lui a exprimat nedumerire. în mod evident, era
străin de cauză. I-am explicat:
-	Este o parte a Bibliei.
A dat nedumerit din umeri. Aşa că i-am explicat mai
departe:
-	O carte mică, legată în piele maro.
-	Aşa deci! Şi faţa i s-a luminat. A format un număr.
Apoi l-am auzit cum a explicat:
-	Da... o carte mică legată în piele maro... Trebuie să
fie vorba de ceva bisericesc...
Mi-am primit Testamentul înapoi. Dar am fost totuşi
cutremurat.
-	Sărman Berlin! m-am gândit. Atât de departe ai
ajuns! Ai devenit un astfel de Ninive, încât Cuvântul lui
Dumnezeu nu mai este cunoscut nici măcar după nume!
-	Ceva bisericesc...
Nu am ştiut dacă să râd sau să plâng.
78

Şi cu toate acestea, în acest popas de numai 36 de ore
L-am întâlnit totuşi pe Domnul Isus de trei ori.
Seara urma să ţin o prelegere la Centrul misionar al
oraşului. După-amiaza m-am plimbat cu prietenul meu
pe străzi, pentru a studia faţa acestui oraş deosebit de viu
şi de palpitant.
Aş avea multe să vă povestesc: despre ruine şi despre
din nou elegantul Kurfurstendamm; despre grădina zo-
ologică părăsită şi despre piaţa Alexanderplatz tumul-
toasă; despre graniţa de sector din piaţa Potsdamer Platz
şi despre distinsa cafenea Cafe Kranzler.
Da, acolo, în acea cafenea, m-a întâlnit Domnul Isus
în tumultul Berlinului. Am fost obosiţi, am vrut să ne
aşezăm puţin şi să bem o cafea. Din păcate, nu am găsit
nici un loc. Toate locurile erau ocupate de domni şi
doamne elegante. Tocmai am dat să plecăm, când privi-
rea mi-a căzut pe o scenă ciudată: în mijlocul meselor se
afla o tânără îmbrăcată în uniforma Armatei Salvării şi -
vorbea despre Isus. Probabil adunase fonduri, căci în
mâna ei am văzut o cutie. Apoi, cineva a întrebat-o pro-
babil ceva. Ea a răspuns. Au urmat alte interpelări. Şi a-
cum, tânăra se afla acolo - stânjenită şi totuşi atât de
nespus de sigură pe ea - şi-L mărturisea pe Mântuitorul.
Şi domnii şi doamnele de la toate mesele se aplecau îna-
inte ca să înţeleagă tot ce spunea ea.
Aceasta a fost prima dată când l-am întâlnit pe Isus
pe stradă în cele 36 de ore. Cea de-a doua dată a fost ce-
va mai târziu. Prietenul meu s-a oprit brusc şi mi-a arătat
- în mijlocul pieţei Kurfürstendamm - o vitrină. Nu era o
librărie creştină. Acest lucru se vedea imediat. în vitrină
erau expuse toate noile apariţii de senzaţie. Dar în mij-
loc, printre toate acele cărţi era rezervat un loc. Acesta
era acoperit cu hârtie aurie. Şi deasupra se aflau - de-a
dreptul minunate şi scoase în evidenţă - trei Biblii.
79

-	Şi acest lucru este tot Berlin! a spus prietenul meu.
Cea de-a treia dată L-am întâlnit pe Isus pe stradă,
seara. Ne întorceam de la prelegerea mea. Eram foarte
obosit şi drumul era lung. Aşa că am chemat un taxi şi
ne-am urcat în maşină. De data aceasta eram cu un alt
prieten - urma să fiu musafirul lui. Pe drum am trecut pe
lângă un local de noapte puternic luminat. Am făcut o
observaţie dispreţuitoare. Atunci, şoferul, care nu ne
cunoştea, a spus:
-	Da, Isus ar trebui luat în serios şi oamenii ar trebui
să trăiască după Cuvântul Lui.
Cine cunoaşte Berlinul înţelege că nouă ni s-a tăiat
respiraţia. Şi prietenul meu a spus:
-	Ce hram purtaţi? Sunteţi catolic sau martor al lui
Iehova?
Să fiu sincer - pe mine m-a durut această întrebare.
Căci din ea rezulta ideea: când auzi o mărturie deschisă
pentru Isus, atunci provine de la un astfel de om. De la
un creştin evanghelic nu te poţi aştepta în nici un caz la
aşa ceva. Aşa este!
Dar şoferul a răspuns:
-	Cunoaşteţi un Dumnezeu catolic? Şi a repetat: Isus
ar trebui luat în serios şi oamenii ar trebui să trăiască du-
pă Cuvântul Lui.
Am ajuns acasă la prietenul meu. în timp ce el numă-
ra banii la lumina unei lanterne, i-am strâns mâna şofe-
rului:
-	Mă bucur că am auzit numele Domnului meu aici,
în Berlin.
Acum a fost rândul lui să se mire:
-	îl cunoaşteţi pe Isus?
Şi când i-am răspuns:
-	îl cunosc şi sunt al Lui, s-a bucurat din toată inima.
80

Isus şi şoseaua în construcţie
Au fost zile minunate de vară, pe care le-am petrecut
împreună cu 45 de colaboratori onorifici într-un mic
orăşel şvăbesc. Seara, când tinerii mei mărşăluiau cân-
tând pe străzi, ca să invite lumea la prelegerile de evan-
ghelizare, se deschideau multe uşi şi ferestre. Astfel de
cântări erau un lucru cu totul nou pentru oameni.
Intr-o dimineaţă m-am îndreptat spre hotelul unde
serveam micul dejun. Eram puţin supărat; căci băieţii
mei nu terminaseră din nou la timp cu spălatul şi îmbră-
catul. Aşa că mergeam înainte, să-1 rog pe chelner să
mai aibă puţină răbdare.
Drumul meu trecea pe lângă o coloană de muncitori
care construiau o şosea nouă. Tăvălugul pufăia, balastul
se revărsa din camioane, lopeţile şi târnăcoapele erau
mânuite cu hărnicie.
Dintr-o dată, un muncitor şi-a aruncat lopata din mâ-
nă, mi s-a pus în cale şi mi-a spus - în cel mai curat dia-
lect şvăbesc:
-	Domnule pastor, dacă băieţii dumneavoastră mai
trec o dată pe lângă noi fără să cânte, aţi încurcat-o.
M-am oprit:
-	Da, dar ştiţi şi ce cântări cântăm noi? Cântări despre
Isus. Şi nu ştiu, dacă...
-	Da, tocmai bine! a spus el. A strigat atât de tare
aceste cuvinte, încât trebuie să-1 fi auzit toţi camarazii
lui. Şi - m-am mirat - toţi au dat din cap aprobator.
Atunci mi-a trecut supărarea. Am alergat înapoi:
81

- Băieţi! am strigat, acuma-i acum. Acum o să le
cântăm muncitorilor de la drumuri cântările noastre!
Chelnerii n-au decât să mai aştepte 5 minute!
Nu voi uita niciodată acea scenă: cei 45 de tineri
dintr-un mare oraş au stat în lumina strălucitoare a soa-
relui de vară şi au cântat:
„Privesc plin de uimire
La marea îndurării Lui
Şi ascult mesajul păcii
Pe care El mi 1-a vestit.
Crucea Lui îmi acoperă vina,
Sângele Lui mă face curat..."
Şi în faţa lor a stat coloana de muncitori. Lopeţile şi
târnăcoapele se odihneau. Tăvălugul nu mai pufăia.
Muncitorii i-au ascultat în tăcere şi cu evlavie. Şi când a
urmat strofa: Domnul păcii mele este aproape..., am
putut numai să mă gândesc: Da! într-adevăr! Este minu-
nat, cât de aproape este El!
Numai o liniuţă
Deasupra lacului Bodensee străluceşte o lumină ar-
gintie.
în călătoriile mele mi-a fost dat să văd multe lacuri
minunate. Dar această minunată strălucire argintie am
văzut-o numai deasupra lacului Bodensee.
Wasserburg este o peninsulă, care înaintează în lac în
curbe line. Există aici un debarcader zgomotos pentru
vapoare. Este mereu aglomerat cu turişti veniţi în staţiu-
ne, iar din hanurile din jur răsună muzica de la radio.
82

însă acolo există şi o bisericuţă veche, chiar lângă
lac. în jurul bisericuţei se află un cimitir.
Aici este linişte. Florile de pe mormânturi strălucesc
roşii, şi albastre, şi galbene. Mergem în tăcere printre
rândurile celor adormiţi până la zidul jos, acoperit de
muşchi, care înconjoară cimitirul în partea dinspre lac.
Pietrele dogoresc în soare. Este o privelişte frumoasă,
să-ţi pui coatele pe marginea zidului şi să admiri luciul
argintiu al lacului. Este linişte. Numai valurile se lovesc
uşor de pietrele de pe mal. Lângă mine se află însoţitoa-
rea mea, o diaconesă. Ea m-a condus la acest loc minu-
nat, îl cunoaşte din tinereţe; căci nu departe de aici se
află casa ei părintească. Dintr-o dată, arată cu mâna spre
apa de sub noi şi spune:
-	Aici s-a hotărât soarta vieţii mele!
Mă uit în apa clară. Şi văd ceva ciudat: acolo zac pie-
tre funerare vechi. în vremurile trecute, când a fost ne-
voie de loc pentru mormânturi noi, vechile pietre funera-
re au fost probabil aruncate pur şi simplu în lac. Acum
zac aici, printre pietrele de pe mal. Dacă apa este clară,
se mai pot citi inscripţiile.
Şi diaconesă îmi povesteşte:
-	Aici am stat odată - o tânără fată. Privirea mi-a că-
zut pe una din pietrele funerare. Numele se ştersese. Dar
se mai puteau citi anii: 1789-1821. Şi atunci mi-am dat
seama dintr-o dată: liniuţa dintre cei doi ani - asta este o
viaţă întreagă de om. Numai o liniuţă! Viaţa noastră nu
este mai mult de atât! O liniuţă între două numere - atât
de puţin! Şi atunci am înţeles, ce răspundere mare avem,
- răspunderea imensă de a face ceva din această biată li-
niuţă... Da, atunci mi-am dat viaţa Mântuitorului şi m-
am hotărât să pun această biată viaţă scurtă în slujba
Lui. Aşa am devenit diaconesă...
83

Un sfert de oră mai târziu, am traversat debarcaderul
care era plin de oaspeţi veniţi în staţiune. Mă chinuia
gândul:
- Ştiu ei, de fapt, ce este viaţa lor? O liniuţă între do-
uă numere. Ce vor face ei din această liniuţă?
Dar eu însumi? Am înţeles că este un lucru foarte
mare, dacă Dumnezeu face ceva din această biată liniuţă
- spre lauda slavei Sale.
întâmplări cu paracliseri
Când te afli deja de 30 de ani în slujba propovăduirii
Cuvântului, ajungi deja să cunoşti tot felul de paracliseri,
cantori sau slujitori ai bisericii: prietenoşi şi bădărani;
spirituali şi nespirituali; zeloşi şi din aceia, ale căror bi-
serici sunt neîngrijite. Daţi-mi voie să vă povestesc
amintirile mele:
Prima mea parohie, ca pastor foarte tânăr, a fost în
marele oraş Essen. într-o zi, a trebuit să predic în imensa
Biserică a Crucii. Paracliserul a deschis dulapul din sa-
cristie, a căutat cu ochiul unui cunoscător talarul potrivit
şi m-a întrebat apoi:
-	Doriţi un guler reformat sau luteran?
Mie mi s-a tăiat respiraţia. într-adevăr, eram o paro-
hie unită. Trebuia deci să existe pregătite gulere albe
pentru reformaţi şi pentru luterani. Dar - care era dife-
renţa, nu ştiam nici eu. Am ezitat o clipă. Să-mi recu-
nosc imediat din prima zi neştiinţa? Apoi am râs şi am
recunoscut:
-	Mi-e indiferent. Pentru mine este mai important să
am Duhul Sfânt.
84

Paracliserul mi-a răspuns cu mare autoritate:
-	Acesta se poate cere.
-	Da, i-am spus, şi dacă ne rugăm în doi, îi facem
Domnului nostru o plăcere deosebită. Vreţi să ne rugăm
împreună?
Şi apoi am îhgenunchiat. Nu pot să uit rugăciunea
paracliserului. Se simţea: nu era prima dată când se ruga
pentru un preot, pentru predica lui şi pentru biserică.
Când ne-am ridicat, i-am strâns mâna cu emoţie. Şi mi-a
trecut prin cap: Oare câţi paracliseri există, care se roagă
pentru preotul lor?
Apoi mi-a explicat deosebirea dintre un guler refor-
mat şi unul luteran. A fost o prelegere interesantă, pe ca-
re a încheiat-o, suspinând, cu cuvintele:
-	Da, domnii au adesea dorinţe ciudate!
Aşa se ridică probabil multe suspine din inimile apă-
sate ale paracliserilor! însă dorinţa mea, ca cineva să se
roage cu mine, nu a fost considerată de bătrânul paracli-
ser drept o dorinţă ciudată, ci drept una foarte normală.
Şi, de atunci, ne-am rugat întotdeauna împreună înainte
de predica mea. Aceasta a însemnat mult pentru mine,
tânărul de atunci. Şi îi sunt recunoscător pentru acele
clipe liniştite, chiar şi după moartea lui.
Din când în când a trebuit să predic şi în marea bise-
rică Sf. Pavel. Aceasta era de fapt întotdeauna îngrozitor
de goală, deoarece în aceste săli imense neogotice vor-
bitorul putea fi înţeles numai foarte greu. Paracliserul
care slujea în această biserică era un bărbat pe care-1 iu-
beam foarte mult, pentru că era întotdeauna vesel. Nu 1-
am văzut niciodată prost dispus; căci lua foarte în serios
faptul că era un copil al lui Dumnezeu. Era o ilustraţie
vie a versetului: Bucuria Domnului va fi tăria voastră. Şi
el era unul din aceia cu care puteai să te rogi înainte de
predică.
85

Aveau numai un singur necaz: că biserica Sf. Pavel,
pe care o iubea mult, era atât de puţin vizitată. Dar nici
aceasta nu putea să-1 apese pe termen lung.
într-o zi, l-am văzut însă atât de bucuros, că era
aproape să-şi iasă din piele. A fost într-o vinerea mare.
Biserica a fost atunci plină până la ultimul loc. Şi când a
venit la mine în sacristie, mi-a urat binecuvântarea lui
Dumnezeu şi a adăugat:
-	Astăzi e ziua cea mare! Astăzi sunt toţi prezenţi!!
Este frumos, când un paracliser manifestă atâta inte-
res faţă de slujba lui, că plânge - la fel ca Neemia - pen-
tru ruinele Ierusalimului şi că se bucură când se zidesc
zidurile Ierusalimului.
Şi acum îmi amintesc de acel slujitor al bisericii, pe
care l-am cunoscut în ţinutul Rhein. Am ţinut acolo o
predică festivă. Apoi, paracliserul m-a condus spre gară,
pentru că drumul era greu de găsit. Un timp a mers lân-
gă mine în tăcere. Apoi, a spus supărat:
-	Dumneavoastră nu aţi aruncat încă tot aluatul ro-
man!
M-am oprit perplex:
-	Ia te uită?! Sunteţi cumva teolog?
Mi-a răspuns indiferent:
-	Nu am studiat. Dar îmi citesc Biblia şi tot mereu
scrierile lui Calvin. Aşa că am şi eu ceva de spus, când
este vorba de Evanghelie.
Convingător a început să-mi explice că am predicat
Legea, nu Evanghelia. Am plecat atunci acasă foarte tul-
burat. Omul a spus într-adevăr lucruri importante. Mă
gândesc cu bucurie la el; căci pentru el a fost o problemă
importantă ca în casa în care slujea el să se predice o
Evanghelia clară, corectă.
De un alt paracliser nu-mi amintesc însă cu plăcere,
într-una din cele mai mari şi mai renumite biserici din

Germania s-a ţinut odată o săptămână de evanghelizare,
în ultima zi, la serviciul de încheiere, trebuia să predi-
căm Fritz von Bodelschwingh şi cu mine. Când am in-
trat în sacristia distinsă, mi-a ieşit în întâmpinare un
domn, pe care l-am luat la început drept un lord englez.
Sprâncenele lui arcuite în sus mă întrebau:
-	Ce vrei?
Am bâlbâit încurcat:
-	Trebuie să predic aici. Sunt preotul Wilhelm Busch
din Essen. Atunci m-a măsurat din cap până-n picioare
şi a spus:
-Aşa!?
Apoi m-a lăsat baltă. Fiecare gest al lui spunea:
-	Aşa un biet preot din provincie n-are decât să se
descurce singur.
Biserica imensă s-a umplut. Atunci a apărut în grabă
mare Bodelschwingh cu soţia, 1-a salutat prietenos pe
paracliser şi 1-a întrebat:
-	Mai există oare pe undeva un locşor liber pentru
soţia mea?
Paracliserul a dat din cap. Atunci, Bodelschwingh a
cărat un jilţ greu în coridorul din faţa sacristiei şi eu l-am
ajutat să-1 care. Paracliserul a asistat însă interesat la
strădaniile noastre. Şi când am urcat împreună cu Bodel-
schwingh la amvon, a strâmbat dispreţuitor din buze. Şi
aceasta înseamnă probabil: aşa ceva nu face un preot ca-
re se respectă. Atunci ne-am jenat amândoi de-a bine-
lea...
Acum trebuie să vă mai povestesc puţin despre ulti-
mul meu paracliser. Când a început să lucreze la mine, a
fost un creştin. Dar când a început să participe la orele
mele de rugăciune cu tineretul, a recunoscut că nu cu-
noaşte încă nimic despre viaţa adevărată din Dumnezeu.
Şi atunci s-a pocăit cu toată inima. Şi pentru că de atunci
87

inima lui arde pentru Domnul Isus, nici o muncă nu i se
pare prea mult.
Şi la noi este de lucru! Ţinem slujbele religioase într-
o sală, în care se desfăşoară şi toată munca cu tineretul -
şi sâmbăta până seara târziu. Aşa că trebuie adesea să
lucreze până noaptea târziu ca totul să fie curat şi în or-
dine când vin oamenii la biserică duminică dimineaţa.
Şi când oamenii încep să vină la biserică, munca lui
continuă ca plasator. Căci locurile sunt foarte înghesuite
şi nu există nici o ordine dacă nu intervine el. Tot mereu
se uită unde mai este un loc liber. Şi atunci îi conduce pe
oameni acolo. Cu timpul a ajuns să-şi cunoască oamenii.
Pentru domnul cel gras, care întârzie întotdeauna, are
deja pregătită afară o băncuţă. Şi cele două domnişoare
bătrâne care nu aud bine au garantat un loc liber în faţă.
După ce au cu toţii un loc, rămâne lângă uşă. Nu!
Pentru el nu mai este nici un loc liber. Stă lângă uşă şi -
da, acum omul plin de râvnă stă liniştit şi ascultă. Este o
plăcere să-1 vezi cum ascultă. El ştie: Am nevoie de Cu-
vântul lui Dumnezeu la fel de mult ca oricare altul.
Marele predicator Spurgeon a spus odată într-o pre-
dică măreaţă despre potop: Când apele au urcat, poate
că vreunul din meşterii care l-au ajutat pe Noe la con-
struirea corăbiei a venit la el înot şi i-a strigat: Noe, des-
chide! Şi eu te-am ajutat! Şi atunci, Noe poate i-a răs-
puns: într-adevar, m-ai ajutat. Dar n-ai intrat în arcă
atunci când a mai fost încă timp. Acum, Dumnezeu a
închis uşa şi eu nu mai pot să o descui. Şi apoi, Spur-
geon continuă: Ca paracliser sau ca pastor, poţi să parti-
cipi la edificarea împărăţiei lui Dumnezeu şi la mântui-
rea oamenilor - şi totuşi să te pierzi.
Acest lucru trebuie să-1 ţinem minte întotdeauna, pa-
racliseri şi pastori - şi toţi ceilalţi, care slujesc într-un
mod deosebit în biserica Domnului.

Draci în noaptea de Revelion
Este ora 23:45.
Doi draci...
Stop, trebuie să vă explic. Biblia spune, că există
draci, duhuri rele sub cer. Biblia nu ne spune multe des-
pre draci. De aceea pot să-i dau o dată frâu liber fantezi-
ei mele.
Deci, doi draci se întâlnesc pe o stradă dintr-un mare
oraş. Nu-i vede nimeni. Cei doi supraveghează interesaţi
intrarea unui mare restaurant elegant, pe care oamenii
intră şi ies întruna.
Deodată tresar speriaţi. Undeva bubuie o rachetă în
aer. Şi imediat după aceasta, un tânăr aruncă râzând un
pumn de petarde pe asfalt.
-	Suntem cumva în China, întreabă unul din draci
speriat. Acolo făceau în fiecare noapte de Revelion un
zgomot asurzitor cu artificiile lor.
-	Da, asta fac chinezii, ca să ne alunge. Ha-ha-ha...!
De parcă ne-ar putea alunga cu artificii!
-	Ar trebui să vină cu ceva artilerie mai grea, adaugă
celălalt. Pe noi ne alungă un singur lucru: Numele...
Numele - pe care nu pot să-1 pronunţ.
Dar de ce vor să ne alunge aceşti oameni din apus?
Ei nici măcar nu cred că existăm. De ce fac oare nebunii
ăştia aşa un foc de artificii?
In acest moment, clopotele bisericii din apropiere în-
cep să bată chemându-i pe oameni la serviciul religios
de noapte. în faţa bisericii s-a postat o fanfară. Şi sunetul
clopotelor se amestecă acum cu armonia cântării:
89

„Să mergem acum
Cu cântări şi rugăciuni
înaintea Domnului..."
Dracii ascultă în tăcere. Apoi, unul din ei spune sus-
pinând:
-	Pentru oamenii aceştia există într-adevăr o mântui-
re. Nu şi pentru noi. Noi nu putem să pronunţăm Nu-
mele despre care se spune în Biblie: Cine va rosti acest
Nume va fi mântuit. Pentru oamenii aceştia există într-
adevăr o mântuire.
-	Haha! râde celălalt. Şi acestor nebuni nici nu le pa-
să. Sunt încă ai noştri. Şi tocmai noaptea de Revelion
este cât se poate de potrivită pentru a-i abate de la mân-
tuire şi a-i aduce din nou sub stăpânirea noastră. Gata,
gata, la treabă! Ştii ce avem de făcut fiecare. Tu aprinzi
sexualitatea. Şi eu mă îngrijesc de alcool. Vor juca acuşi
cum le vom cânta noi. Şi vor rămâne pe veci nemân-
tuiţi...
în clipa aceasta, orologiul din turnul bisericii bate
miezul nopţii. Un zgomot asurzitor, pocnetul şi bubuitul
a mii de artificii se aude vuind prin tot oraşul. Strigăte şi
ţipete de beţivi...
-	Asta va fi o pradă bogată pentru noi! strigă unul
dintre draci. Gata, la treabă!
Atunci, din biserică răsună cântarea:
„Isus ne va fi parola
Anul Nou dac-a venit,
Numai Numele lui Isus..."
Tremurând şi speriaţi, cei doi draci intră în goană pe
uşa restaurantului. Ii întâmpină zgomot de pahare sparte
şi ţipete. Aici sunt la adăpost de Numele care mântuie.
90

Wilhem Busch
Printre oameni
Quell-Verlag Stuttgart
© Editura Lumina Lumii 1996
Xastorul Wilhelm Busch s-a născut la Elberfeld la
27 martie 1897. A crescut şi a mers la şcoală în
Frankfurt am Main. Tatăl lui a fost preot. în timpul
primului război mondial, ca soldat pe front, tânărul
Wilhelm a găsit calea spre credinţa vie în Isus
Cristos. După primul război mondial a studiat teo-
logia în Tübingen şi a ocupat apoi postul de pastor
în Bielefeld şi Essen, unde în 1931 a devenit pastor
cu tineretul. în timpul celui de-al treilea Reich a
fost urmărit şi arestat. După terminarea războiului,
pastorul W. Busch a vestit ca evanghelist Vestea
Bună despre Isus Cristos la nenumăraţi oameni. W.
Busch a decedat la 20 iunie 1966.