Ключови

библейски

понятия

проф. д-р Дейвид Гудинг

проф. д-р Джон Ленокс

ВЕРЕН

проф. д-р Дейвид Гудинг

проф, д-р Джон Ленокс

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ

ПОНЯТИЯ

Издателство ВЕРЕН

площад „Славейков" 1, София 1000

Най-напред публикувана в "Учительская

газета" за учителите в руските училища.

© 1997, The Myrtlefield Trust

Оригинално заглавие: Key bible concepts

Първо българско издание

© 2004, Издателство ВЕРЕН ЕООД

площад „Славейков" 1, 1000 София

Преводач: Венцеслава Узунова

Редактор: Даниела Дойчинова

Коректор: Юлиана Балканджиева

Предпечатна подготовка: ВЕРЕН ЕООД

Корица: Здравко Ненов

Печат: АСИ - Панчо Цекин, София

ISBN: 954-8225-46-8

Съдържание

Предговор на авторите 7

1. Въведение 11

2. Светостта: величието, чистотата, красотата

и любовта на Бога 21

3. Грях: болестта, симптомите и лечението ... 31

4. Помирение: пътят към мира 41

5. Оправдание: изправност пред закона 51

6. Изкупление и откуп: цената на свободата . . 61

7. Вечен живот: тук и сега 71

8. Покаяние: не просто да съжаляваш 81

9. Вяра: не скок в неизвестното 91

10. Вяра: отклик на доказателствата (част1) ... 99

11. Вяра: отклик на доказателствата (част 2) . . 109

12. Вяра: въпросът е на кого се доверяваш ... 119

13. Освещение: какъвто бащата, такъв и синът . 129

14. Освещение: синове, не роби 139

15. Последният съд: изискванията на

справедливостта 149

16. Последният съд: благостта и строгостта

на Бога 159

17. Спасение: всеобхватното понятие 169

Предговор на авторите

С оглед на загрижеността на Министерството на

образованието на Русия за моралното здраве на

учениците в цялата страна, главният редактор на

„Учительская газета" през 1993 г. се обърна към нас

с необходимостта от подпомагане на учителите, за

да могат да представят на своите ученици една дос-

товерна и привлекателна система от етични ценнос-

ти и отговорности. Според него без такава система

едно цяло поколение ученици щеше да попадне в

клопката на наркотиците, алкохолизма и насилието.

И така, в отговор на неговото предложение през

следващите две години ние публикувахме в „Учите-

льская газета" серия от четиридесет и две статии

под общото заглавие „Библията и обучението по

етика в училищата". Статиите не бяха насочени към

конкретна възрастова група ученици. По-скоро те си

поставяха за задача да запознаят учителите с ши-

рок спектър от основен представителен библейски

материал, заедно с различни идеи за неговото

илюстриране и приложение в практически ситуации.

Учителите можеха сами да адаптират материала за

нуждите на конкретните възрастови групи.

Откликът беше много насърчителен. Хиляди учи-

тели от всякакви училища, колежи и университети

ни писаха, за да изразят своята благодарност за

статиите и да споделят, че те се се оказали много

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

полезни за тях като материал, на базата на който

да планират собствените си курсове.

Не само учители, но и много други хора, които се

заинтересуваха от възможността да изучават Библи-

ята систематично и да я преподават в различни си-

туации, ни писаха, за да ни кажат, че материалът се

е оказал много стимулиращ и полезен за тях.

Мотивирани от тази реакция и от въпросите, ко-

ито възникнаха при кореспонденцията ни с читате-

лите на „Учительская газета" през 1995 г., ние започ-

нахме друга серия статии и през следващите две го-

дини излязоха седемнадесет статии под заглавието

„Ключови библейски понятия". Тези статии се зани-

мават със специалните термини, които Библията из-

ползва, за да определи своите основни доктрини. В

Библията има много поезия, а различните хора ре-

агират по различни емоционални и творчески начи-

ни на поезията. Но когато става дума за основните

доктрини, Библията ги изразява чрез внимателно

подбрани термини, които трябва да се тълкуват и

разбират много точно, както специализираните тер-

мини във всяка друга област. Затова нашата цел е

да помогнем на читателите си за такова точно раз-

биране, без което основната мисъл на Новия Завет

би останала мъглява и неясна.

Реакцията на читателите на тези статии също бе

изключително насърчителна. Именно затова, с цел

да направим статиите достъпни за по-широка публи-

ка и в по-трайна форма, ние ги събрахме в настоя-

щата книга. Първата серия статии вече беше изда-

дена във вид на книга под заглавието „Библията и

нравственото образование".

Предговор

Вярваме, че и двата сборника ще бъдат полезни

за онези, които желаят да разбират и предават веч-

ното послание на Библията в съвременния свят.

проф. д-р Дейвид Гудинг и

проф. д-р Джон Ленокс

Февруари 1997

1

ВЪВЕДЕНИЕ

Никой не може да се смята за наистина образо-

ван човек, без да има някакви познания върху Биб-

лията, която е оказвала и все още оказва огромно

влияние върху световната мисъл. Тя е първата важ-

на книга, която е била отпечатана (латинският и пре-

вод в печатницата на Гутенберг в Майнц, Германия

през 1455 г.). Никоя друга книга не е била четена от

повече хора и публикувана на повече езици.

Когато я четем, срещаме в нея думи и понятия,

които, макар да са в известен смисъл познати, не

можем веднага да разберем, тъй като се използват

като специални термини. Това не бива да отслабва

нашия интерес - точно обратното, трябва да го про-

вокира още повече. Защото в съвременния свят

всички ние рано или късно ще трябва научим зна-

чението на специалните термини в една или повече

области на познанието, и именно разбирането на

тези термини представлява истински интерес. Едно

момиче, което иска да стане добра готвачка, ще

трябва да разбере разликата между печене на фур-

на, печене на грил, пържене, задушаване и варене,

и защо при едни храни използваме един процес, а

при други - друг. Момчето, което иска да стане ав-

11

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

томонтьор, трябва да знае какво карбуратор, какво

е бутало и какво е цилиндър, каква е разликата

между бензинов и дизелов двигател, за какво слу-

жат съединителят, скоростната кутия и спирачките.

А всички ние, които искаме (или ни се налага!) да

се научим да използваме компютър, се сблъскваме

с цяла редица технически термини, които трябва да

овладеем.

Както във всяка друга област, усвояването на

специалните библейски термини ни помага не само

да разбираме по-добре Библията, но и по-добре да

я представяме на другите и така да им отваряме

прозорец към един цял нов свят.

В настоящата поредица от статии ще изследваме

тези специални термини, а във въведението ще нап-

равим кратък преглед на областта, която възнамеря-

ваме да разгледаме.

Логично е да започнем от Бог, и тъй като един от

най-важните термини, които описват Бога, е святост,

ще започнем оттам. Но точно тук може би ще срещ-

нем едно възражение. „Аз не вярвам в Бога - ще

каже някой, - така че не ме интересува неговата

святост, каквото и да означава тя. Аз живея живо-

та си, без да признавам никакъв бог."

Е, това са много интересни твърдения. На първи-

те две положително може да се повярва, но трето-

то едва ли може да е вярно. Свидетелството на чо-

вешкия опит през хилядолетната история говори об-

ратното. Всичко, разбира се, зависи от това какво

се разбира под „бог". Много хора през всички епо-

хи са решавали заедно с Ницше, че „Бог е мъртъв",

и са решавали да прогонят от своите умове всяка

вяра в Единствения Истински Бог. И до известна

степен са успявали, но за това е трябвало да пла-

тят цена. Защото впоследствие се е оказвало прак-

12

1. Въведение

тически невъзможно да живеят интелектуално или

емоционално напълно без бог. Съзнателно или под-

съзнателно те са запълвали вакуума, останал след

прогонването на единствения истински Бог, с вся-

какви богове-заместители.

Дори най-убеденият атеист не може да избегне

въпроса какви сили са извикали в съществуване

вселената и него самия, и какви сили накрая ще

унищожат и нея, и него. Той може да не ги нарича

„богове", но спокойно би могъл и да ги нарече

така - защото това са сили, които в крайна сметка

контролират него, а не той тях. Атеистът отхвърля

идеята за личностен Творец и стига до заключение-

то, че несъзнателната, безлична, сляпа материя и

действащите в нея сили са отговорни за неговото

съществуване и за съществуването на вселената.

Така той с един замах унищожава всяка надежда,

зад собственото му съществуване да се крие някак-

ва цел. Но след това установява - че не може прос-

то да съществува, без някаква цел, за която да жи-

вее, без нещо по-голямо от самия него, в което да

вярва, без някакви върховни ценности, които да по-

чита, и без някаква кауза, на която да се посвети и

за която, ако е необходимо, да се жертва. Тъй като

не може да живее за единствения истински Бог и да

му служи, той си измисля други по-низши цели - ня-

кои велики и благородни, други дребнави и много

недостойни. Той не ги нарича „богове", но спокойно

би могъл и да ги нарече така - в крайна сметка не-

щата се свеждат до едно и също.

През цялата история хората са превръщали в бо-

гове секса (гърците са наричали своята богиня Аф-

родита), алкохола (гърците са го наричали Дионисий

или Бакхус), войната (спомнете си за тевтонските

богове на войната, които не много отдавна така

13

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

вдъхновиха германците), парите, удоволствието,

държавата или дори самите себе си (както много то-

талитарни диктатори). Изправен пред привидно нео-

бяснимите превратности на живота, обикновеният

атеист в повечето случаи решава, че всичко се дик-

тува от случайността, и когато си купува билет от

лотарията, се надява, че Шансът ще му се усмихне.

Много от древните гърци са мислели същото и зато-

ва са превърнали шанса в богиня и са я нарекли

Тихе. И древните, и съвременните еволюционисти

твърдят, че шансът в крайна сметка е отговорен за

появата на човешките същества на земята. Други

възприемат обратния възглед - че човешките същес-

тва са програмирани машини, че свободната воля е

илюзия и всичко е предопределено. Древният свят

е имал име и за това - наричал го е Съдба и също

я е почитал като бог.

И така, вековният човешки опит показва, че въп-

росът не е дали вярваш в бог, или не, а дали си го-

тов да повярваш в единствения истински Бог, който

претендира, че те е направил, или ще вярваш в

едно или повече от онези неща, които ние сме из-

мислили като богове-заместители.

Затова ще започнем, като разгледаме какво има

предвид Библията, когато говори за светостта на

единствения истински Бог. Дори за един атеист

може да се окаже полезно да сравни неговия ха-

рактер и качества с тези на божествата-заместите-

ли.

Разбира се, след като веднъж допуснем възмож-

ността, ние, хората, да сме създадени от един лич-

ностен свят Бог, много бързо възниква въпросът за

греха (и това е вторият термин). Естествено, всички

здравомислещи хора са против престъпността и са

твърдо убедени, че към нея трябва да се подхожда

14

1. Въведение

справедливо и много твърдо. Затова са затворите и

психиатричните заведения. Но престъпниците са

само една малка част от цялото население. Много

по-съществен е фактът, че всеки отделен представи-

тел на населението в по-малка или по-голяма степен

и в един или друг момент, се оказва морално дефек-

тен. Нито един човек по лицето на земята не е мо-

рално съвършен. Престъпниците несъмнено причи-

няват много вреди и трагедии. Но обикновеният чо-

век страда много повече от егоизма, избухливостта

и безразсъдството, които понякога правят трудно да

се живее дори с най-добрите му приятели. Невер-

ността, злобата, интелектуалната жестокост, физи-

ческото насилие разрушават семействата, водят до

разводи и травматизират децата. А историята ясно

ни показва, че в много страни и през много векове

хората са страдали много повече от неизпълнените

обещания на политиците, лъжливите философии и

потисничеството на управляващите класи, отколкото

от престъпниците, които правителствата са хвърля-

ли в затворите.

Как става така, че всички ние, без изключение,

сме морално несъвършени? Дали да го отдадем из-

цяло на гените, да кажем, че не може да бъде дру-

гояче, да отхвърлим всяка отговорност за поведени-

ето си и да се превърнем просто в машини? Поне

едно е сигурно - че ако не стигнем до адекватна и

вярна диагноза на онова, което морално не е наред

с нас, човешките същества, не можем да имаме и

реалистична надежда за подобрение, а още по-мал-

ко за оздравяване.

Затова ще разгледаме библейската диагноза на

това, което не е наред в човека. Грях е общият тер-

мин, с който Библията обозначава основната причи-

на и за самата болест, и за разнообразните и ус-

15

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

ложнения. Но общото понятие грях включва няколко

елемента, които Библията нарича с конкретни тер-

мини. Симптомите, които те пораждат в отделните

хора, също са назовани отделно. Следователно ще

изследваме както корена, така и симптомите, за да

бъдем след това способни да преценим колко реа-

листична е схемата за справяне с тях, която Библи-

ята предлага.

Общият термин на Библията за тази схема е, раз-

бира се, спасение. Но това е термин, който ще

изисква внимателно и подробно изучаване, защото

няма да е преувеличено, ако кажем, че популярна-

та представа за християнското спасение в някои ре-

шаващи отношения е точно обратна на това, което

всъщност означава думата в Новия Завет.

Популярният възглед за спасението го свежда до

увещание човек да живее почтен, морален живот и

ежедневно да усъвършенства поведението си, под-

тикван от една несигурна надежда, че ще стигне до

рая, съчетана със страх от по-вероятния край в ада.

Проблемът е. че много хора смятат за очевидно, че

тази идея трябва да е вярна. Ако изобщо искаш да

отидеш в рая, твърдят те, явно е, че трябва да бъ-

деш добър. Ако не си добър, очевидно няма да стиг-

неш до рая. И тази идея е толкова дълбоко вкоре-

нена в умовете им, че те не чувстват необходимост

да четат Новия Завет, за да разберат какво се каз-

ва там. Те просто приемат, че той казва това, кое-

то те очакват.

Факт е обаче, че Новият Завет учи точно обрат-

ното на този популярен възглед. Неговият термин

спасение не е просто още едно име за един нравс-

твен кодекс, който трябва да спазваме, за да зас-

лужим да бъдем приети от Бога и да си спечелим

място в неговия рай. Спасение е точно това, което

16

1. Въведение

буквално значи думата. Това е спасителна опера-

ция, която Бог предприема за онези, които никога

не биха могли да се спасят сами, колкото и да се

опитват. Това не е напътствие как да извършим дос-

татъчно добри дела, за да станем достойни за небе-

то. Новият Завет открито и многократно заявява, че

спасението не се постига чрез нашите дела - то е

дар от Бога за онези, които не биха могли никога

да си платят за него или да го заслужат.

Това обяснява думите, които използва Новият

Завет (и които по-късно ще изследваме), за различ-

ните елементи на спасението. Една от тях е откуп.

Тя обозначава цената, която Бог вече е платил - не

която ние трябва да платим - за да ни освободи от

нравствените и духовни вериги. Оправдание е дру-

гата такава дума. Оправданието също е заради Бо-

жията милост, а не по наши заслуги. То изправя на-

шите отношения с Бога и ни дава мир с него още

тук и сега.

И така, вместо да живее в несигурност дали след

смъртта си ще бъде приет от Бога, или не, един оп-

равдан човек може да живее живота си в радостна-

та увереност, че е вече приет от Бога. И терминът

помирение, който също ще изучим, ще подчертае

този факт. Христос е постигнал пълно помирение

между Бога и човека, така че тук и сега, в този жи-

вот, да можем да имаме мир и общение с Бога.

Поради това още тук и сега можем да имаме ве-

чен живот и да му се наслаждаваме. Защото, про-

тивно на популярното мнение, вечният живот не е

живот, в който хората навлизат едва след смъртта.

Ние можем да влезем в него още тук, в този свят -

и трябва да го направим, защото, ако не влезем в

него сега, няма да влезем и в отвъдния свят.

17

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

Но много хора, когато за първи път чуят новоза-

ветното учение за спасението, изложено по този на-

чин, имат чувството, че то е очевидно неправилно,

дори абсурдно. Първо, казват те, всеки искрен стре-

меж към самоусъвършенстване се подкопава, щом

спасението не е награда за добре свършена рабо-

та, а просто дар, който се дава на хората, незави-

симо дали са вършили добро, или зло - само защо-

то твърдят, че вярват. Ако човек може да бъде аб-

солютно сигурен, че вече е спасен „чрез вяра, а не

чрез дела", това би означавало, че той може да жи-

вее през останалата част от живота си морално бе-

зотговорно и все пак накрая да се спаси - което е

морален абсурд.

Тези възражения наистина имат някаква повърх-

ностна убедителност, но те почиват на едно недора-

зумение и се изпаряват, щом човек отвори Новия

Завет и изследва какво в действителност се казва

там. Няма книга на земята, която повече от Новия

Завет да държи на светостта. Затова нашето изс-

ледване на освещението си поставя за цел да отк-

рие какво разбира Новият Завет под този термин;

какво посочва той като единствено приемливата мо-

тивация за стремежа към святост (което между дру-

гото е и причината, поради която спасението тряб-

ва да бъде дар, а не заплата за святост); и каква

сила предлага на хората, така че животът в истинс-

ка доброта да стане за тях реалистична възмож-

ност.

Тази сила, казва Новият Завет, е достъпна при

две условия - първото е покаяние. Значението на

този термин сякаш е очевидно. Ще открием обаче,

че в Новия Завет той често има по-радикално зна-

чение отколкото в ежедневната реч.

18

1. Въведение

Второто условие е вяра. Но тук според мнозина

е фаталното слабо място на християнството. „Рели-

гията - казват те - изцяло зависи от вярата, докато

науката борави с факти. Следователно науката има

солидна основа. Тя може да бъде доказана. Христи-

янството не може да бъде доказано като истина и

следователно изобщо няма стабилна основа."

Но такива хора забравят, че самата наука е фун-

даментално зависима от вярата и че много от нас-

тоящите й теории и тълкувания на вселената се ос-

новават не на доказани факти, а на предварителни-

те философски предположения на учените. Те заб-

равят също, че всички лични взаимоотношения тряб-

ва да се основават в крайна сметка на вяра. Тъй

като Богът на Библията е личност, а не безлична

сила, нашите взаимоотношения с него по необходи-

мост и с право трябва да се основават на вяра. Ис-

тинският въпрос е какво разбира Новият Завет под

вяра. Едно нещо, което с абсолютна сигурност ще

открием, е че вярата в Новия Завет не означава да

вярваш сляпо в нещо без никакви доказателства.

Библията предлага изобилни свидетелства, на които

да основем вярата си.

И накрая, ще изследваме какво разбира Библия-

та под втората смърт. Това е, което на ежедневен

език се нарича ад или пъкъл. За много хора думата

„ад" се свързва с образи на дяволи с вили, които

бодат хората в казани с катран, и затова те изцяло

отхвърлят тази идея като примитивно суеверие. Из-

лишно е да се казва, че тази представа е отдалече-

на на светлинни години от онова, което Новият За-

вет нарича втора смърт. Разбира се, Библията кате-

горично учи, че Бог трябва да накаже греха - не

само защото той е безкомпромисно свят и справед-

19

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

лив, но и защото той е неизменна любов. Никой мо-

рално отговорен човек в цивилизованото общество

не би твърдял, че престъпността трябва да се оста-

ви неограничена и безнаказана. Бог смята същото

за греха.

В тези статии обикновено няма да цитираме дъл-

ги пасажи от Библията, но ще посочваме местата,

където се намират. Смятаме, че би било добре чи-

тателят да намери сам всеки от посочените пасажи

в Библията, да ги прочете на глас и да прецени как

те подкрепят мислите, изразени в книгата.

20

СВЕТОСТТА

Величието, чистотата, красотата

и любовта на Бога

Не можем да отречем, че за много хора самата

мисъл за Бога е неприятна и всяко напомняне за

неговата святост е заплашително. За тях Бог е мра-

чен, всемогъщ тиранин, твърдо решен да огранича-

ва човешката свобода и да лишава човека от пъл-

нокръвните удоволствия на живота. Затова те си

казват, че идеята за Бога е остатък от преднаучни-

те дни на човечеството, и се опитват да го прогонят

от своите умове (но никога не успяват напълно).

Всичко това обаче е в ярък контраст с начина,

по който хората в Библията разбират Бога и мислят

за него. Те описват Бога като своя най-голяма ра-

дост (Псалм 43:4) и с ентусиазъм разгласяват това,

което наричат негови добродетели. Разбира се, те

говорят и за страх от Бога, в смисъл на дълбока по-

чит към него, на страхопочитание. Но това чувство

не е ужасът, страхливата реакция на уплашени

21

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

роби, а трезвата реакция на интелигентни същества,

изправени пред величието, мощта и чистотата на

своя всемогъщ Създател. Дори учените атеисти по-

някога изпитват страхопочитание пред необятност-

та, сложността и невероятната красота на вселена-

та. А кой родител никога не се е удивлявал на съ-

вършенството на малките пръстчета на своето ново-

родено бебе, завършени с миниатюрни нокътчета! В

такъв случай не е изненадващо, че в Библията отк-

риваме мъже и жени, които отправят един към друг

ентусиазирания призив да се поклонят на Господа в

■свято великолепие (вж. 1 Летописи 16:29).

И така, Божията святост е на първо място начин

да се опише връзката на Твореца със сътворената

вселена и с всички негови творения, включително и

човешките същества. Тя означава, че:

1. Бог се отличава от вселената, той е отделен от

нея. Той не е част от нея, не е една от нейните сили

- не е дори най-мощната от тези сили. Той ги е съз-

дал, а никой и нищо не е създало него. Той е съ-

ществувал преди тях и независимо от тях. „Той е

преди всичко и всичко чрез Него се сплотява" (Ко-

лосяни 1:17). Той поддържа, крепи и контролира

вселената, а никой не поддържа него (вж. Исая 46:1-

7). Той не е най-висшият Бог в една йерархия от ан-

гели (макар че езичниците понякога говорят за него

по този начин). Те не са в същата категория като

него. Те са творения, а той е Творецът. „Никой не е

свят като Господа, защото няма друг освен Теб" (1

Царе 2:2).

2. Бог е единственият творец на вселената. Той

не е, както твърдят някои религии, предал отговор-

ността за сътворяването на вселената и на човечес-

твото на някой по-низш бог или упълномощен пред-

ставител. Словото, чрез което са били сътворени

22

2. Светостта на Бога

всички неща и без което нищо не е станало, е сам

Бог (Йоан 1:1-3). Материята и човекът не са някакви

второкачествени продукти на някакво второразряд-

но божество. Те имат достойнството на сътворени

от съзнателния акт на Единствения Всесвят Творец

на всичко. „Така казва Господ, Светият Израилев:

... Аз направих земята и създадох човека на нея -

Аз. Моите ръце разпростряха небесата, Аз заповя-

дах на цялото им войнство. ... Защото така казва

Господ, който създаде небето - Той е Бог: ... Аз съм

Господ и няма друг" (Исая 45:11, 12, 18).

3. Като Творец, единствено Бог има правото да

получи поклонението на човешкото сърце. Човекът

не само е създаден от Бога, той е създаден за Бога.

„Свят, свят, свят е Господ Бог, Всемогъщ, който е

бил, който е и който идва. ... Достоен си, Господи и

Боже наш, да приемеш славата, почитта и властта,

защото Ти си създал всичко и заради Твоята воля

всичко е съществувало и е било създадено" (Откро-

вение 4:8-11). „Да се боиш от Господа, своя Бог, и

да Му служиш" (Второзаконие 6:13).

Именно в това се крие достойнството и славата

на човека. Човешкият живот и дейност не са в край-

на сметка безсмислени и абсурдни, както ни учат

философите екзистенциалисти. Да върши волята на

Създателя представлява единствената цел за чове-

ка, която може наистина да задоволи неговия инте-

лект, емоции и усилия.

В това е и човешката свобода. Покланянето на

когото и да е или каквото и да е освен Бога накрая

винаги принизява и заробва човешкия дух. В един

исторически момент ранните християни са били из-

правени пред едно тоталитарно правителство, което

е изисквало от тях да се покланят на държавния

глава. Но апостолите ги били учили да не се стра-

23

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

хуват от властта, а да освещават Христос като Гос-

под в сърцата си (1 Петр. 3:14-15). Това означава, че

те е трябвало дълбоко в сърцата си винаги да под-

държат съзнанието за светостта на Божия Син и не-

говото изключително право да приема поклонение.

И помнейки неговата святост, те са намирали сме-

лост да се съпротивят на идолопоклонническите

изисквания на своето тоталитарно правителство и

така, с цената на живота си, да се борят за кауза-

та на свободата на човешкия дух.

Определянето на Бога като свят говори и за не-

говата абсолютна и внушаваща страхопочитание

чистота. „Господ е праведен ... и в Него няма неп-

равда", казва Старият Завет (Псалми 92:15). А Но-

вият Завет казва: „Бог е светлина и в Него няма ни-

каква тъмнина" (1 Йоан. 1:5) - нито интелектуално,

нито морално, нито духовно. В материалния свят

има физическа светлина, която придава цвят на не-

щата. А в интелектуалния, морален и духовен свят

светлината на Божията святост откроява цялата

красота и смисъл на живота. Грехът прави обратно-

то - той потъмнява цветовете на живота, притъпява

неговата чувствителност, помрачава ума и заслепя-

ва духа.

От друга страна, светлината на Божията святост

изобличава греха. И не само го изобличава - защо-

то Божията святост не е пасивно качество като зам-

ръзнал стълб от чисто бял сняг. Тя се изразява ак-

тивно чрез праведен гняв и осъждане на човешкия

грях. Понякога този съд се разкрива в начина, по

който Бог е устроил действието на природните зако-

ни. Ако човек например упорства в сексуални пер-

верзни, самата природа се обръща срещу него и

унищожава тялото му: „те приемаха в себе си зас-

лужената отплата за своята заблуда" (Римляни 1:27).

24

2. Светостта на Бога

В други случаи Бог допуска икономическа или поли-

тическа катастрофа да постигне онези, които са се

разбунтували срещу него. Тогава Библията казва, че

„Бог се освещава в правда", където „се освещава"

означава „демонстрира, че е свят", като съди греха

справедливо.

В дните на пророк Исая неговият народ е бил за-

тънал в несправедливост и насилие, безжалостно

търговско изнудване, пиянска разпуснатост, немо-

ралност, пълно незачитане и противопоставяне на

Бога. Затова Исая не само изобличава техния грях,

но и ги предупреждава, че Бог ще демонстрира сво-

ята святост чрез своя съд над тях, като доведе на-

рода до икономически, социален и политически

крах:

„И приведе се обикновеният човек и сниши се

издигнатият мъж; и очите на гордите се сниша-

ват. А Господ на войнствата се възвишава в пра-

восъдие; и Бог, Светият, се освещава в правда.

... защото отхвърлиха закона на Господа на войн-

ствата и презряха словото на Светия Израилев"

(вж. Исая 5:7-30).

Но това не е всичко. Божията святост изоблича-

ва не само големите грешници. В нейната светлина

и най-добрите от нас изглеждат грешни. Когато про-

рок Исая във видение вижда Бога, заобиколен от

ангелски множества, които викат непрестанно:

„Свят, свят, свят Господ на войнствата! Славата Му

изпълва цялата земя", самият той е зашеметен от

болезненото чувство за собствената си греховност

и извиква: „Горко ми, защото загинах! - понеже съм

човек с нечисти устни и живея между народ с не-

чисти устни - понеже очите ми видяха Царя, Госпо-

да на войнствата" (Исая 6:5). Така би се почувствал

25

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

всеки от нас, ако осъзнае реалността на Божията

святост. Лъжата, лицемерието, измамата, мръсният

език, клеветата, злословенето, сарказмът, хвалбите

и всички други грехове изведнъж ще лъснат в цяла-

та си действителна грозота. И ние болезнено ще

осъзнаем, че такава поквара никога не би могла да

влезе и да замърси истината и красотата на Божи-

ето небе.

Но именно тук се сблъскваме с един необикно-

вен парадокс. Хората в Библията, преживели болка-

та да бъдат изложени на светлината на Божията

святост, изведнъж започват да говорят с голям ен-

тусиазъм за тази прекрасна Божия светлина. Ето

един типичен пасаж: „Но вие сте избран род, царс-

ко свещенство, свят народ - народ, който Бог при-

доби, за да възвестявате добродетелите на Този,

който ви призова от тъмнината в Своята чудна свет-

лина, които някога не бяхте народ, а сега сте Божи

народ, не бяхте получили милост, а сега сте получи-

ли" (1 Петр. 2:9-10). Очевидно тези хора са открива-

ли, че Божията святост не е просто негативна, уни-

щожителна сила. Тя е позитивна сила, която чрез

своята любов и милост може да очисти грешниците

и да ги превърне в светии.

В Левит 19 Бог най-напред заповядва на народа

си: „Бъдете свети, защото Аз, Господ, вашият Бог,

съм свят" (ст. 2). После той им обяснява много под-

робно какво означава на практика да бъдат свети.

И едно от тези напътствия е: „Да обичаш ближния

си както себе си" (ст. 18). Светостта означава да

обичаш; и Бог, който е върховната святост, е и вър-

ховната любов, защото Бог е любов (1 Йоан. 4:16).

Същата тази черта на Божията святост се явява в

декларацията за Божието свято и величествено име

(вж. Изход 34:5-7).

26

2. Светостта на Бога

Затова ще завършим тази глава, като посочим,

че философските учения, които накърняват светост-

та на Твореца, неизбежно увреждат и човека:

1. Атеизъм. Като отказват да признаят Твореца,

атеистите са принудени да смятат, че слепите, без-

лични сили на природата в крайна сметка несъзна-

телно са сътворили, сега управляват и един ден ще

унищожат интелигентните, нравствени човешки съ-

щества. Това прави човека пленник на материални-

те сили на вселената. Неговият интелект е обезце-

нен. Отнемат му се всякакъв смисъл и всякаква цел

на неговото съществувание и той остава без дейст-

вителна надежда и посока.

2. Пантеизъм. Пантеизмът отъждествява Бога с

творението. Той учи, че вселената е Бог, земята е

Бог, слънцето е Бог, човекът е Бог, животните са

Бог, всичко е Бог. Но ако всичко е Бог, тогава мо-

ралното зло, както и моралното добро, също са Бог.

А това е невярно. Когато Бог е създал света, той е

видял, че всичко, което е направил, е добро (Битие

1:31). Бог не може да бъде отъждествявай с морал-

ното зло. Той е свят. И в този факт се крие сигур-

ната надежда, че един ден злото ще бъде победено.

Ако злото беше Бог, както учи пантеизмът. не би

имало надежда то някога да бъде победено. Панте-

измът е не само лъжа - въпреки своята повърхнос-

тна привлекателност, той е най-лошата форма на пе-

симизъм.

3. Различни форми на учението за прераждане.

Някои религии и религиозни философии твърдят, че

материята е лоша в своята същност. Те учат, че вър-

ховният Бог никога не би сътворил материята. Той

бил създал само по-малките богове, които, като

него, имали творческа власт. Те на свой ред създа-

ли още по-малки богове и впоследствие един от

27

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

тези богове, много неразумно, създал материалната

вселена и човешките същества. В резултат на това

хората са нещастна смесица от душа (която е доб-

ра) и материя (която е лоша). Материята заразява и

омърсява душата, влече я надолу към зло поведе-

ние, което на свой ред въвлича личността в неиз-

бежно страдание. Ако това страдание не бъде из-

черпано до времето на смъртта, душата е обречена

да се прероди в друго материално тяло. Тогава, ако

в този нов живот пак се държи зле, тя е обречена

на още страдания и още прераждания. Единствена-

та надежда е по един или друг начин душата да из-

черпи всяко страдание, да се поддържа абсолютно

чиста от по-нататъшен грях и да се върне към чис-

тия Свят-Душа, за да избяга от по-нататъшно пре-

раждане в материални тела.

Тази доктрина е двойно накърняване на Божията

святост: а) Всъщност има само един Творец, а не

множество по-низши творци, б) Материята не е

сама по себе си лоша; както видяхме, тя е добра в

същността си. Проблемът на човека не произтича от

факта, че той има материално тяло, а от неговата

греховна злоупотреба със свободната воля и от не-

говото непокорство спрямо Бога.

Освен че е лъжлива, тази доктрина е и много

жестока. Тя учи, че ако едно дете се роди с недъг,

това е в резултат на грехове в предишните му жи-

воти. Ако след тези (може би) хиляди прераждания

детето все още не е изчерпало страданието за пре-

дишни грехове, каква надежда има да го изчерпи в

настоящия живот, още повече, че то ще извърши

още грехове и в този живот и така ще засили неи-

збежната нужда от по-нататъшни прераждания?

28

2. Светостта на Бога

И така, тази доктрина е чудовищна лъжа и жес-

токост. Човек не се спасява чрез собственото си

страдание, а чрез страданията на Христос:

„Той беше прободен заради нашите престъпле-

ния, беше съсипан заради нашите беззакония;

върху Него дойде наказанието, докарващо нашия

мир, и с Неговите рани ние бяхме изцелени"

(Исая 53:5).

Също така няма нужда хората да живеят живота

си в страх от цял рояк по-малки, безотговорни и по-

някога недоброжелателни божества. Има само един

Бог, и този Бог ни обича и ни предлага себе си като

наш Спасител:

„Нямат разум онези, които ... се молят на бог,

който не може да спаси ... Няма друг Бог освен

Мен; Бог праведен и Спасител няма освен Мен.

Към Мен се обърнете и спасени бъдете, всички

земни краища, защото Аз съм Бог и няма друг"

(Исая 45:20-22).

„Защото Аз съм Господ, твоят Бог, Светият Изра-

илев, твоят Спасител ... Той ще се нарече Бог на

цялата земя" (Исая 43:3; 54:5).

29

3

ГРЯХ

Болестта, симптомите и лечението

Не е нужно човек да живее много дълго, за да

открие, че нещо не е наред с хората. Някои нещас-

тни деца откриват това твърде рано, когато родите-

лите им, от които имат пълно право да очакват мило

и любящо отношение, постъпват неразумно, губят

самообладание или се отнасят зле с тях. По-късно

те ще открият, че това „нещо не наред" не се отна-

ся само за техните родители и семейство - в раз-

лични форми и в по-голяма или по-малка степен

нещо не е наред с всички.

Историята показва, че това „нещо не наред" е

епидемично и в международните отношения през

всички епохи, без изключение. Дори и днес, въпре-

ки огромния и благотворен напредък в науката и

техниката, то се разкрива в едно чудовищно нера-

зумно поведение. Ако народите можеха да си имат

доверие и да си сътрудничат, вместо да си съперни-

чат в усвояването на земните ресурси, те щяха да

31

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

превърнат света в рай. Пустините можеха да станат

плодородни, бедността, гладът и епидемиите да бъ-

дат ликвидирани и да се увеличи благосъстоянието

и продължителността на живота на всички. Но не,

народите си нямат и не могат да си имат доверие;

и вследствие на това гигантски количества пари,

време и енергия се харчат за все по-съвършени

оръжия за унищожение.

Но не само народите постъпват ирационално.

Всички постъпваме така. И вие, и аз. Рано или къс-

но, въпреки всичките си твърди решения и добри на-

мерения трябва да признаем, както преди векове

апостол Павел, че: „доброто, което желая, не вър-

ша; а злото, което не желая, него върша" (Римляни

7:19).

Какво не е наред с нас тогава? Каква е тази все-

обща болест, от която страдаме всички? Древните

гръцки трагици Есхил, Софокъл и Еврипид са изуча-

вали нейните симптоми и са се опитвали да достиг-

нат до причините й. Същото са правили и древните

и съвременни философи, както и литературни гиган-

ти като Достоевски, Толстой и Солженицин. Сигур-

но е, че никога няма истински да разберем себе си

или света, в който живеем, ако не си дадем реалис-

тично сметка за тази болест. Библията уверено и

радостно твърди, че можем да намерим прогресив-

но и трайно освобождение от нея. Тя нарича това

освобождение спасение. Но ние няма да можем да

разберем какво означава спасението или как се

проявява то, ако преди това не разберем библейс-

кия термин за болестта.

Този термин е грях. За да го разберем по-добре,

нека направим аналогия с една физическа болест.

Лекарите трябва да направят разлика между симп-

томите, самата болест и нейната първопричина. За

32

3. Грях: болестта, симптомите, лечението

да се стигне до оздравяване, няма смисъл просто

да се потискат симптомите, без да се атакува бо-

лестта. А болестта не може да се излекува истинс-

ки, ако не се елиминира причината, която я е поро-

дила.

Вземете например жълтеницата, която, строго

погледнато, не е болест, а външен симптом за ня-

какво вътрешно нарушение - лошо функциониране

на далака, рак на черния дроб и т. н. Очевидно

няма смисъл да се опитваме да се освободим от

жълтеницата, без да се преборим с първопричината

и.

Симптомите на греха

Новият Завет ни дава различни списъци на сим-

птомите на греха и обикновено добавя предупреж-

дение за сериозността на тези симптоми. Ето един

такъв списък:

„А делата на плътта са явни. Те са: блудство, не-

чистота, разпътство, идолопоклонство, чародейс-

тво, вражди, разпри, ревнувания, ярости, парти-

занства, раздори, разцепления, зависти, пиянст-

ва, пирувания и други подобни; за които ви пре-

дупреждавам, както ви и предупредих, че които

вършат такива работи, няма да наследят Божие-

то царство" (Галатяни 5:19-21).

Ето още един пасаж с мрачно описание на сим-

птомите, които могат да се наблюдават, когато бо-

лестта на греха е в напреднал стадий:

„Както е писано: „Няма праведен нито един, няма

никой разумен, няма кой да търси Бога. Всички

се отклониха, заедно станаха негодни, няма кой

да върши добро, няма нито един." „Гроб отворен

33

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

е гърлото им, с езиците си мамят." „Аспидова от-

рова има под устните им."„ Техните уста са пъл-

ни с проклятие и горчивина." „Краката им са бър-

зи да проливат кръв, опустошение и разорение е

в пътищата им и те не са познали пътя на мира."

„Пред очите им няма страх от Бога" (Римляни

3:10-18).

Нито един от тези списъци не предполага, разби-

ра се, че всички симптоми се срещат в еднакви съ-

отношения у всеки човек. От друга страна, Новият

Завет е категоричен, че всеки проявява някакви

симптоми, защото болестта е всеобща.

Има и някои, може да се каже, по-общи симпто-

ми. Един от тях е моралната слабост. „Понеже, ко-

гато ние бяхме още немощни..." (Римляни 5:6).

Като пример можем да посочим Пилат Понтийс-

ки, римския управител, отговорен за разпъването на

Иисус Христос (Матей 27:11-26; Лука 23:1-25; Йоан

18:28-19:16). Той е последният човек, когото бихте

заподозряли в слабост. Той е бил високопоставен

военен - офицерът, командващ римската армия в

Юдея; той е бил отговорен за реда и законността в

страната.

Пилат е като дебела греда, която външно изглеж-

да здрава и силна, но отвътре е проядена от червеи

и когато бъде натоварена, се срутва.

Когато разговаря с Иисус насаме и осъзнава Бо-

жията реалност и какъв огромен грях би било да

разпъне Божия Син, той решава, че трябва да пос-

тъпи правилно и да пусне Иисус (Йоан 19:8-12). Но

когато излиза навън, тълпата закрещява злобно, во-

дачите на народа го изнудват със заплаха, че ще го

наклеветят пред римския император. И Пилат се

поддава. Макар да знае, че онова, което върши, е

престъпно предателство спрямо правосъдието, стра-

34

3. Грях: болестта, симптомите, лечението

хът подкопава неговата твърдост и от страх той пре-

дава Иисус да бъде разпънат.

Това ни кара да се запитаме: самите ние никога

ли не сме лъгали от страх от последствията, ако ка-

жем истината? Никога ли не сме вършили нещо пог-

решно поради това, че групата, към която принадле-

жим, е настоявала да го направим, и ние сме се

страхували да се застанем срещу другите?

Друг общ симптом на греха е нечестието.

„Като знаем това, че законът не се налага за

праведния, а за беззаконните и непокорните, за

безбожните и грешните, за богоненавистниците и

нечистите, за убийците на бащи и убийците на

майки, за убийците на хора, за блудниците, за хо-

мосексуалистите, за търгуващите с роби, за лъж-

ците, за клетвопрестъпниците и за всичко друго,

което се противопоставя на здравото учение;

според благовестието на славата на блажения

Бог, което ми беше поверено" (1 Тимотей 1:9-11).

Оригиналната гръцка дума, която тук е преведе-

на с „богоненавистниците", означава „хора, които

нямат никакво уважение или почит". Този, към кого-

то нямат уважение или почит, е на първо място Бог.

Но не бива да спираме дотук. Човекът е сътворен

по Божия образ и когато хората изгубят уважение и

почит към Твореца, те престават да ценят и негово-

то творение, човека. Те изгубват уважение към све-

щенството на човешкото тяло - своето собствено и

това на други хора. Това поражда огромното грозно

гъмжило от сексуални грехове, злоупотребата с ал-

кохол и наркотици, които увреждат физическото

здраве и отслабват ума. Хората губят уважение към

свещенството на истината. Оттук следват всички ви-

дове лъжи, измами и нарушени обещания. В крайна

35

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

сметка изгубват уважение към свещенството на жи-

вота. Това води до безброй насилия.

Друг симптом е отчуждението и враждата против

Бога:

„ Тези, които са в плътта, не могат да угодят на

Бога" (Римляни 8:8).

„Вас, които някога бяхте отчуждени от Него и

врагове по разположение чрез злите си дела ..."

(Колосяни 1:21).

Мащабните появи на този конкретен симптом

бяха твърде очевидни през XX век. Правителствата

в много страни използваха цялата си власт в свои-

те опити систематично да изкоренят всякаква вяра

в Бога и Христос. Но враждата срещу Бога не се ог-

раничава само до откритите атеисти. Понякога дори

външно религиозни хора могат в сърцето си да бъ-

дат врагове на Бога. Християнският апостол Павел

винаги е бил много религиозен, но той е бил ожес-

точен неприятел на Иисус Христос, преди да се

обърне към вярата (1 Тимотей 1:12-17).

факт е, че в сърцето на всеки от нас се крие бун-

товник. Когато Бог ни заповядва в Библията да пра-

вим или да не правим нещо, самата му заповед чес-

то събужда в нас негодувание и ни кара да искаме

точно обратното. Апостол Павел цитира един при-

мер от собствения си опит (Римляни 7:5, 7-9). Извес-

тно време той живеел, без да осъзнава Божията за-

повед „Не пожелавай". Но след това Бог насочил

вниманието му към тази заповед и Павел открил, че

самата заповед предизвиква в сърцето му всевъз-

можни пожелания, така че, колкото и да се борел,

не можел да ги контролира - и нещо повече, дълбо-

ко в себе си изобщо не желаел да ги контролира.

36

3. Грях: болестта, симптомите, лечението

Разбира се, това че човекът дълбоко в себе си е

неприятел на Бога, не непременно и не толкова чес-

то се изразява в открита враждебност спрямо Бога.

В повечето случаи се изразява в безразличие.

Ако някой каже: „Музиката, и въобще изкуството,

не ме интересуват", може да си помислим, че това

е жалко, но няма много да се разстроим, защото

това е въпрос на вкус. Но ако една жена каже: „Мъ-

жът ми не ме интересува", това вече е трагично, за-

щото е явно свидетелство, че тя се е отчуждила от

своя съпруг. Любовта е разрушена. А ако някой

каже: „Бог просто не ме интересува", това е абсо-

лютна трагедия. Ние дължим самото си съществува-

не на Бога. Да не се интересуваме от него е сигу-

рен симптом, че някъде по пътя е настъпило серио-

зно отчуждение.

И така, това са някои от симптомите. Но същин-

ската болест, която ги поражда, е желанието да бъ-

дем независими от Бога.

Желание да бъдем независими от Бога, нашия

Творец: Според Библията (Битие 3) най-първият

грях, извършен от човечеството, не е било нещо чу-

довищно и шокиращо като например убийство. Пър-

вият грях е бил, че Адам и Ева били изкушени от дя-

вола към независимот от Бога - сами да преценя-

ват кое е добро и кое е зло. Те си представяли, че

ще могат без проблем сами да си бъдат бог. Зато-

ва взели от забранения плод. Това веднага довело

до отчуждение от Бога и чувство на вина и срам, по-

ради което те поискали да избягат и да се скрият от

Бога, когото вече чувствали враждебен. Всички ние

сме ги последвали по тази пътека на непокорство и

независимост. Но да живееш по този начин означа-

ва да живееш в неистина, в нереалност. Ние не сме

създали сами себе си. Ние сме Божии творения. Да

37

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

живеем отчуждени и независими от Бога противоре-

чи на фундаменталния закон на нашето съществува-

не.

Затова Новият Завет казва, че грехът е беззако-

ние:

„Всеки, който върши грях, върши и беззаконие; и

грехът е беззаконие" (1 Йоан. 3:4).

Ние, разбира се, знаем какви опасности крие

пренебрегването на природните закони на Твореца,

като например законите на електричеството. Пред-

ставете си, че човек си купи електрически самовар,

но изобщо не си направи труда да прочете инструк-

циите на производителя. Той свързва кабелите, как-

то на него му се вижда добре, и в резултат го хва-

ща ток. Едва ли бихме го съжалили - по-скоро бих-

ме го сметнали за глупак, понеже е пренебрегнал

инструкциите на създателя на уреда и законите на

електричеството. По същия начин пренебрегването

и неподчинението на моралните и духовните закони

на Създателя неизбежно води до морална и духов-

на трагедия. Това лежи в основата на всичките мно-

гобройни симптоми на греха.

Забележителното е, че според Библията има лек.

„Вярно е това слово и заслужава пълно приемане,

че Христос Иисус дойде на света да спаси грешни-

те." „Понеже Бог не изпрати Сина Си на света, за

да съди света, а за да бъде светът спасен чрез

Него" (1 Тимотей 1:15; Йоан 3:17). В следващите гла-

ви ще разгледаме термините, които Новият Завет

използва, за да опише това спасение и неговото

действие.

Две неща обаче трябва да отбележим още сега.

Много хора мислят, че начинът да се спасиш е да

правиш всичко възможно, за да се освободиш от

38

3. Грях: болестта, симптомите, лечението

симптомите на греха в своя живот. Това е много

добро само по себе си, но не може да ни спаси.

Може да откъснем всички ябълки от едно ябълково

дърво, но дървото ще си остане ябълка. Това е не-

говото вътрешно естество. Затова, дори ако бихме

успели да потиснем всички симптоми на греха, пак

вътре в нас остава грешната ни природа. А това,

както казва Новият Завет, не е по наша вина. Ние

се раждаме така. Наследили сме падналата, грешна

природа от своя праотец Адам. Но ако желаем, бих-

ме могли по подобен начин да получим от Христос

неговия безгрешен, свят живот, чието естество е да

живее угодно на Бога. „Защото, както чрез непослу-

шанието на един човек станаха грешни мнозината,

така и чрез послушанието на Един ще станат пра-

ведни мнозината" (Римляни 5:19).

Ето и второто нещо, което трябва да отбележим:

Бог ни обича, докато сме още грешници. Точно по-

ради това Божието спасение е така практично и на-

истина дава резултат. Не е нужно да се усъвършен-

стваме, преди Бог да склони да ни приеме и да за-

почне своето велико спасително дело в нас. Той ни

обича и е готов да ни приеме такива, каквито сме.

Това е смисълът на аргументацията в Римляни 5:6-

11 и всеки, който гледа сериозно на проблема за

греха, трябва да обмисли задълбочено този пасаж.

39

4

ПОМИРЕНИЕ

Пътят към мира

В последната глава изучавахме нравствената и

духовна болест, от която всички ние страдаме, и

нейните симптоми на отчуждение от нашия Творец.

Сега започваме да изследваме термините, които

описват лечението.

Най-напред идва прекрасната дума помирение,

заедно с глагола помирявам или примирявам. Може

би това е най-лесният за разбиране термин, защото

ние вече знаем какво означава той от нашите вза-

имоотношения с другите хора. Повечето от нас в ня-

какъв момент от живота си са имали подобно пре-

живяване. Направили сме или сме казали нещо неп-

равилно, което дълбоко е наранило някой наш бли-

зък или дори му е навредило. Впоследствие той е

повдигнал разговор за тази наша постъпка. Но

вместо да си признаем и да поискаме прошка, гор-

достта или страхът са ни накарали да отречем ви-

ната си или дори да излъжем. Ядосали сме се и сме

41

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

отправили редица контраобвинения срещу него.

После сме си отишли, мърморейки ядно: „Не искам

никога повече да разговарям с него или да го виж-

дам." С това е започнал един дълъг период на от-

чуждение, дистанция и мълчание. През това време,

ако някой случайно е похвалвал предишния ни при-

ятел пред нас, ние сме се дразнели. И веднага сме

представяли нашата (изкривена) версия на история-

та, за да очерним някогашния си приятел и да оп-

равдаем своята враждебност спрямо него.

Взаимоотношенията на много хора с Бога изг-

леждат точно по този начин. Спомените и гузната

съвест ги карат да осъзнават дълбоко в себе си, че

ако има Творец, той би трябвало да е против техни-

те грехове и затова, както те си мислят, и против

самите тях. Затова, вместо да признаят греховете

си, те отричат, че има Творец. Ако срещнат някой,

който вярва в Бога, който го обича и му се покла-

ня, те вътрешно се дразнят и обвиняват Бога за

всички злини, които са извършили религиозните

хора, сякаш Бог е виновен за това (и сякаш атеис-

тите никога не са извършвали нищо зло), или обви-

няват Бога, че допуска толкова много страдание по

света, и така нататък. По този начин тяхното отчуж-

дение от Твореца продължава и животът им остава

сив, под мрачната сянка на безсмислието и безна-

деждността, осветяван само от моментните протес-

ти на гузната им съвест, която отказва да се укро-

ти и да замълчи завинаги.

Помирение е думата, която ни казва, че сам Бог

е направил нещо, за да победи това отчуждение, да

разсее недоразумението, на което то се основава,

и да премахне пречките за мира. В Новия Завет има

два пасажа, които ни казват как:

42

4. Помирение: пътят към мира

„Той (Иисус Христос) е образ на невидимия Бог,

Първородният на цялото творение; защото в Него

беше създадено всичко, което е на небесата и на

земята, видимото и невидимото - било престоли

или господства, или началства, или власти -

всичко беше създадено чрез Него и за Него; и

Той е преди всичко и всичко чрез Него се спло-

тява. И Той е главата на тялото, тоест на църква-

та; Той е началото, Първородният от мъртвите, за

да има първенство във всичко. Защото в Него

благоволи Отец да обитава цялата пълнота и

чрез Него да примири със Себе Си всичко - било

на земята, или на небето - като въдвори мир

чрез кръвта, пролята на Неговия кръст. И вас, ко-

ито някога бяхте отчуждени от Него и врагове по

разположение чрез злите си дела, сега примири

в тялото на Неговата плът чрез смъртта, за да ви

представи пред Себе Си свети, непорочни и бе-

зупречни" (Колосяни 1:15-22).

Втория пасаж можете да намерите във 2 Корин-

тяни 5:18-21.

Първото, което забелязваме да се казва в тези

текстове за примирението, е че в този процес Бог е

направил първата крачка:

„В Него (т. е. в Христос) благоволи Отец да оби-

тава цялата пълнота и чрез Него (Бог) примиря-

ва всичко със Себе Си. Защото в Христос Бог

примиряваше света със Себе Си."

Това е забележително, защото обичайното пра-

вило на Бога за хората, когато се скарат помежду

си, е, че този, който е сгрешил, трябва да поеме

инициативата за помирение. „Като принасяш дара

си на олтара, ако там си спомниш, че брат ти има

43

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

нещо против тебе, остави дара си там, пред олтара,

и първо иди и се помири с брат си, и тогава ела и

принеси дара си" (Матей 5:23-24). Но Бог не е сто-

рил на света никакво зло. Той няма за какво да се

извинява. Хората са започнали враждата, като са

се разбунтували против него. Въпреки това Бог е

направил първата крачка към помирението ни със

себе си, като е изпратил на света своя Син.

Забележително е и поради още една причина.

Често, когато двама души са се спречкали, те искат

да се помирят и пак да бъдат приятели, но всеки се

страхува да не бъде отхвърлен от другата страна.

Бог обаче е изпратл сина си на света, като е знаел

предварително, че той ще бъде отхвърлен, унижен и

разпънат. Всъщност именно затова Божият Син,

чрез когото е била сътворена вселената, е дошъл

между нас, като божествената му слава е била

скрита зад човешки образ. Откритата му слава

щеше да направи невъзможно за хората да се приб-

лижат до него, а да не говорим да изразят своята

враждебност спрямо него. А така те са излели ця-

лата си враждебност към Бога върху Иисус Христос

и са го разпънали на кръст. И след като са извър-

шили всичко това, Бог заявява, че продължава да ги

обича и е готов да им прости и за това, и за всич-

ки други техни грехове (Деяния 2:36-39). Защото той

ги е обичал дори когато все още са били негови

неприятели.

В това се състои Божият отговор на клеветата,

която дяволът е внушил на човешкия род, че Бог е

тиранин и само търси начини да пречи на хората да

реализират напълно личността си и да преследват

собствените си ползотворни амбиции (Битие 3).

Не че Бог е омекнал пред греха и е готов да ка-

питулира пред човешката арогантност и нечестие,

44

4. Помирение: пътят към мира

за да запази или да спечели приятелството на чо-

века. Всемогъщият Бог не е слабохарактерен. Той

не може да възприеме възгледа, че човешкият грях

няма значение. Затова трябва да разберем какво

има предвид Новият Завет под термина примиря-

вам, когато казва: „Чрез Христос Бог лримиряваше

света със Себе Си." За тази цел трябва да разгле-

даме начина, по който се е използвала думата в

древногръцки - езика, на който е написан Новият

Завет.

Ако човекът А чрез своите неправилни действия

дълбоко оскърби човека В, тогава В има пълно пра-

во да бъде ядосан на А и да го държи отговорен за

действията му. За да се помирят А и В, трябва не

толкова да се промени представата на А за В, кол-

кото да се премахне причината за справедливия

гняв на В срещу А.

И така, гневът на Бога срещу греха не е времен-

на загуба на самообладание, която го е накарала да

действа противно на своя характер. Не е чувство на

възмущение, което постепенно се уталожва. Не е

скрито чувство на недоволство, което той таи в за

себе си. Грехът е предизвикателство срещу самото

същество и характер на Бога; и като моралният

Властелин на вселената той трябва открито и актив-

но да изрази негодуванието на цялото си същество

срещу него. Това означава, че той не може завина-

ги да пренебрегне греха, а още по-малко да се пра-

ви, че грехът е без значение. Докато грехът не бъде

наказан, и то публично, пред очите на цялата все-

лена, не е възможно Божието негодувание да бъде

уталожено и клеветата срещу характера му да полу-

чи възмездие. Следователно, за да помири света

със себе си, Бог трябва най-напред да премахне

причината за своето негодувание срещу него - той

45

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

трябва да накаже греха на света. Без това не може

да има помирение и възстановяване на приятелски-

те отношения с хората.

Ето защо, по общо решение на Божеството, Бо-

жият Син стана човек, без да престане да бъде Бог.

Тъй като цялата пълнота на Божеството обитаваше

в него, той можеше да представлява Бога пред хо-

рата. Онова, което хората правеха на него, те го

правеха на Бога. Начинът, по който той реагираше

на хората, бе начинът, по който реагира Бог. В него

хората можеха да видят какъв е всъщност Бог.

В същото време, тъй като той бе наистина човек

(макар не само човек), той можеше да действа като

представител на човешкия род пред Бога. Благода-

рение на това той можеше да вземе върху себе си

греха на света като Представител и Заместник на

хората и публично да понесе Божието негодувание

и наказанието за греха. По този начин той премах-

на напълно причината за Божието негодувание

спрямо света и направи възможно помирението на

човека с Бога.

Във 2 Коринтяни 5:18-21 четем: „В Христос Бог

примиряваше света със Себе Си, като не счете на

хората прегрешенията им ... който за нас направи

грешен Онзи (Иисус Христос), който не знаеше грях,

за да станем ние чрез Него праведни пред Бога." С

други думи, когато Христос, макар и сам безгрешен,

взе върху себе си греха на света като представител

на човечеството, Бог се отнесе към него така, сякаш

греховете на света бяха негови. По този начин спра-

ведливото наказание за човешките грехове беше из-

цяло понесено от Христос, в резултат на което не

остава никакво препятствие по пътя за завръщане

на човека при Бога. Справедливостта вече не при-

нуждава Бога да счита на хората техните грехове.

46

4. Помирение: пътят към мира

Всички могат да дойдат при Бога чрез Христос, да

бъдат помирени с него и да имат мир с него, сега и

завинаги. Не е нужно човекът сам да изработва

мира си с Бога. Христос вече е направил това вмес-

то него. Достатъчно е хората да приемат помирени-

ето, които Христос е осигурил. И така, идвайки при

Бога, човек се оказва приет, сякаш е самият Хрис-

тос, или както се изразява Библията, той е счетен

за съвършено праведен пред Бога, както е Христос

(„за да станем ние чрез Него правда пред Бога").

Означава ли това, че всички хора навсякъде по

света са спасени или ще бъдат спасени, независи-

мо дали продължават да не признават Бога и да жи-

веят грешен живот, независимо дали ще останат

атеисти, или не? Не, разбира се. Христос несъмне-

но е осигурил помирение с Бога за цялото човечес-

тво. Но остава въпросът дали ние от своя страна

сме готови да приемем мира. В историята понякога

става така, че когато водачите на два враждуващи

народа прекратят огъня и подпишат мирен договор,

някоя отцепническа група от едната страна не при-

ема мира. Тя продължава да гледа на другия народ

като на враг, а онези от собствения си народ, кои-

то приемат мира, смята за предатели. И продължа-

ва да се бие.

Така е и между нас и Бога. За онези от нас, ко-

ито приемат мира, който Христос е осигурил, в Но-

вия Завет, се казва че „имаме мир с Бога" (Римля-

ни 5:1) и можем вечно да му се наслаждаваме; Но

е възможно хората да отхвърлят помирението и да

продължат със своето безразличие и враждебност

спрямо своя Създател. Такова действие от страна

на едно създание, разбира се, неизбежно го ще до-

веде до катастрофа.

47

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

От мира, който е осигурил Христос, произтичат

още две преимущества. Първо, тези, които са лично

примирени с Бога чрез Христос, откриват, че това

води до мир между тях и всички останали, които по

същия начин са били примирени с Бога чрез Хрис-

тос.

„Затова помнете, че вие, някога езичници по

плът, наричани необрязани от тези, които се на-

ричат обрязани - с обрязване на плътта, което се

извършва с ръце - в онова време бяхте без Хрис-

тос, отлъчени от Израилевото гражданство и чуж-

ди на заветите на обещанието, без да имате ни-

каква надежда и без Бог на света. Но сега в

Христос Иисус вие, които някога сте били далеч,

сте поставени близо чрез кръвта на Христос. За-

щото Той е нашият мир, който направи двете

едно и събори средната стена, която ги разделя-

ше, като в плътта си унищожи враждата, тоест

закона със заповедите му изразени в постанов-

ления, за да създаде в Себе Си от двата един

нов човек и така да въдвори мир, и в едно тяло

да примири и двата с Бога чрез кръста, като уби

на него враждата. И като дойде, благовества мир

на вас, далечните, и мир на близките. Защото

чрез Него и едните, и другите имаме достъп в

един Дух до Отца" (Ефесяни 2:11-18).

Този пасаж описва как Христос слага край на

една вековна вражда между юдеите и останалите

народи. Но същият принцип действа и при всички

други бариери - расови, национални, социални и ре-

лигиозни, довели до такива дълбоки разделения в

човечеството. Разбира се, за нещастие също е вяр-

но, че твърде често в историята хора и народи,

представящи се за християнски, са гонили и са се

48

4. Помирение: пътят към мира

биели с други хора и народи, които също са се на-

ричали християнски (също както понякога тъй наре-

чените марксистки народи се бият срещу народи,

които също се обявяват за марксистки). Но такова

поведение хвърля сериозно съмнение дали и едни-

те, и другите действително са били помирени с Бога.

То по-скоро подсказва, че тяхната християнска из-

повед може би е била само формална и повърхнос-

тна; че, както се изразява Новият Завет, те са при-

ели „напразно Божията благодат" (2 Коринтяни 6:1).

Второто огромно преимущество е, че един ден

Бог ще примири цялата вселена от интелигентни съ-

щества със себе си (вж. цитата от Колосяни 1:20, с.

43). И отново за нещастие това не означава, че вся-

ко създание във вселената, включително и дяволът,

ще стане верен приятел на Бога. Защото Бог няма

да отнеме свободната воля на никого - дори за да

превърне бунтовниците в светии. Но ситуацията е

следната: Бог няма да чака вечно. Един ден той ще

възстанови и развие по нов начин земята и вселе-

ната. Това ще означава, че той ще трябва да огра-

ничи със сила всички, които постоянстват в своя

бунт срещу него. Но когато го направи, никой няма

да може да издигне гласа си в справедлив протест.

Кръстът на Христос ще смълчи всяко възражение.

Всички са можели да бъдат спасени от Божията ве-

личествена благодат за сметка на Христос. Дори

онези, които погиват, няма да могат с право да кри-

тикуват Бога за това. Мирът във вселената ще бъде

възстановен (Откровение 5:11-14).

49

5

ОПРАВДАНИЕ

Изправност пред закона

Следващите два основни термина, които използ-

ва Новият Завет, за да опише какво Бог е готов да

направи за нас, са оправдание и оправдавам. Те са

юридически термини. Това притеснява някои хора.

Те твърдят, че ако изобщо има Бог, той трябва да

ни обича, както баща обича децата си, и да бъде го-

тов да приеме отново своите съгрешили деца, също

както бащата приема своето момче в прочутата

притча на Иисус за блудния син (Лука 15). Там ба-

щата не влиза в ролята на съдия и не праща сина

си на съд. И Бог не би направил такова нещо, твър-

дят критиците.

Но това показва повърхностно мислене. Дори в

притчата, макар че бащата прощава на сина и го

възстановява като син, той не взима половината

наследство на по-големия брат, за да компенсира

факта, че блудният син е пропилял своето собстве-

но! Това би било висша несправедливост. Божията

51

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

прошка също не би могла никога да бъде за сметка

на справедливостта - както спрямо самия него, така

и спрямо други хора.

Представете си, че дъщеря ви работи в банка.

Един ден в банката влиза крадец, застрелва я и из-

бягва с огромна сума пари. Какво бихте казали за

съдията, ако той, когато престъпникът бъде доведен

пред него, заяви: „Макар че този човек е престъп-

ник, той е мой син и аз го обичам. Той казва, че съ-

жалява. Затова ще му простя, без да му налагам ни-

какво наказание"? Няма ли да протестирате, че та-

кава прошка представлява висша несправедливост

по отношение на вас и дъщеря ви, и подкопава ос-

новите на всяко справедливо и цивилизовано об-

щество? Онова, което учи притчата за блудния син,

със сигурност е вярно - Бог е готов да прости на

своите деца. Но това е само едната страна на исти-

ната. Другата страна е, че Божията прошка трябва

да бъде в съгласие с универсалната справедливост,

и това да бъде явно.

И така, глаголът оправдавам има два основни

нюанса:

1. Обявявам, че някой е прав.

2. Демонстрирам, че някой или нещо е прав.

Това не означава „правя някого прав". В Лука

7:29 се казва, че „целият народ ... оправда Бога"

(букв. превод - бел. прев.). Това не може да озна-

чава, че хората са направили Бога праведен. Бог

винаги е праведен; няма нужда никой да го прави

такъв. Тези думи означават „народът обяви, че Бог

е праведен."

Но нека започнем от началото. Ето един пример

как се е използвала думата в човешките съдилища

в библейски времена.

52

5. Оправдание: изправност пред закона

„Ако се появи разпра между човеци и дойдат

пред съда и съдиите ги съдят, тогава нека оправ-

даят правия и осъдят виновния" (Второзаконие

25:1).

Значението на израза „оправдаят правия и осъ-

дят виновния" е очевидно. „Да осъдиш виновния" не

означава „да го направиш виновен", а „да го обявиш

за виновен" или неправ. По същия начин „да оправ-

даят праведния" означава човекът, който в крайна

сметка е доказал, че е постъпил правилно, да бъде

обявен за прав.

За жалост в човешките съдилища понякога става

така, че човекът, който действително е извършил

зло, успява да подкупи съдията да издаде неправил-

на присъда. Библията остро осъжда това изкривява-

не на справедливостта:

„Който оправдава безбожния и който осъжда

праведния - и двамата са мерзост за Господа"

(Притчи 17:15).

Като имате това предвид, прочетете следната

притча, разказана от Иисус. Тя съдържа няколко из-

ненади.

„На онези, които разчитаха на себе си, че са

праведни, и презираха другите, каза и тази прит-

ча: Двама души, единият фарисей, а другият бир-

ник, се изкачиха в храма да се помолят, фарисе-

ят, като се изправи, се молеше в себе си така:

Боже, благодаря Ти, че не съм като другите хора

- грабители, неправедни, прелюбодейци, също и

като този бирник. Постя два пъти в седмицата,

давам десятък от всичко, което придобия.

А бирникът, като стоеше надалеч, не искаше дори

очите си да повдигне към небето, а се биеше в

53

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

гърди и казваше: Боже, бъди милостив към мен,

грешника. Казвам ви, че този слезе у дома си оп-

равдан, а не онзи; защото всеки, който възвиша-

ва себе си, ще бъде смирен, а който смирява

себе си, ще бъде възвисен" (Лука 18:9-14).

На първо място трябва да отбележим, че тук

Иисус използва термина оправдавам: бирникът

„слезе у дома си оправдан". Това е интересно, фа-

рисеят и бирникът не бяха отишли в земно съдили-

ще и не се бяха явили пред земен съдия. Те бяха

отишли в храма да се молят. Но като стояха пред

Бога и правеха преглед на своя живот, Бог действа-

ше като техен съдия и издаде присъдата си над тях.

Второто важно нещо е, че според Христос еди-

ният от двамата мъже си отиде вкъщи оправдан; то-

ест Бог като Съдия обяви този човек за праведен

пред Божия съд.

И третото е, че макар единият човек да беше оп-

равдан от Бога, другият не беше. Това е удивител-

но! Защото бирникът, според своето собствено

признание, беше грешник. А повечето хора в него-

вите дни биха счели събирането на данъци за влас-

тващата Римска империя, с всички измами, които

това е включвало, за една от най-омразните форми

на греха. И все пак Бог оправда точно бирника! фа-

рисеят, от друга страна, беше човек, който се опит-

ваше да живее възможно най-добър живот - в ре-

лигиозен, в стопански и в социален аспект. Той не

бе несправедлив, грабител или прелюбодеец; посте-

ше два пъти в седмицата, даваше на Бога десятък

от доходите си, за да се използва за другите. И все

пак, Бог не го оправда.

На пръв поглед това е не просто учудващо, а

направо шокиращо. Самата Библия, както вече ви-

54

5. Оправдание: изправност пред закона

дяхме, забранява на земните съдии да оправдават

нечестивия и да осъждат праведния. Как тогава,

след като тези двама души се явяват пред Божия

съд, може Бог да оправдае бирника, който е „лоши-

ят", а да не оправдае фарисея, който е „добрият"?

Част от отговора се съдържа в следните принципи:

1. Стандартите на Божия закон са абсолютни. Бо-

жиите стандарти са различни от нашите. Ако едно

момче се яви на изпит в училище и получи 70 точ-

ки от максималните 100, то вероятно ще издържи

изпита, макар че не му достигат 30 точки. Но Божи-

ят закон не е такъв. Той изисква 100 процента съ-

вършенство, и то постоянно. А никой не е постигнал

това. Някои от нас може да са по-добри от други.

Но Бог е истинен - той не може да се преструва, че

сме по-добри, отколкото сме в действителност. Не-

говата присъда е, че „всички съгрешиха и са лише-

ни от Божията слава (тоест съвършените стандар-

ти)" (Римляни 3:23).

2. Божият закон е едно цяло. Когато нарушиш

една заповед, все едно си нарушил целия закон,

казва Библията (Яков 2:10). На пръв поглед това

може би изглежда несправедливо, но Божият закон

не е сбор от несвързани помежду си правила, така

че, ако нарушиш само едно, това да не се отрази

по никакъв начин на останалите. Божият закон е

единно цяло. Неговата цел и неговото изискване е

съвършенството. Ако нарушиш една заповед, дори

да си спазил всички останали, резултатът пак няма

да е съвършенство. Ако прекъснеш само една брън-

ка от веригата на котвата, корабът ще бъде отнесен.

Ако сбъркаш само веднъж при събирането на дълга

поредица числа, крайната сума ще е грешна. А дори

55

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

и най-добрите от нас са нарушили доста повече от

една Божия заповед.

3. Следователно Божият закон осъжда всички ни.

Независимо дали сме се опитвали да вършим доб-

ро като фарисея, или сме се справили много зле

като бирника, всички сме нарушили Божия закон. А

Библията казва: „А знаем, че каквото казва законът,

казва го на онези, които са под закона, за да се

затворят устата на всекиго и целият свят да бъде

подсъдим пред Бога" (Римляни 3:19).

Отговорът на едната страна на въпроса

И сега можем да отговорим поне на едната стра-

на на въпроса - защо не беше оправдан фарисеят.

Защото, когато дойде при Бога, той изреди всички-

те си добри дела, всичките си искрени усилия да

спазва Божия закон, като се надяваше Бог да го оп-

равдае на тази основа. Но това е невъзможно. Кол-

кото и добри да бяха усилията му, той пак не дос-

тигаше стандарта, пак беше нарушил Божия закон.

И за това нарушение заслужаваше да понесе нака-

зание. Бог не можеше да се преструва, че не е така.

Словото му казва: „Нито едно създание няма да се

оправдае пред Него чрез делата на закона, понеже

чрез закона става само познаването на греха" (Рим-

ляни 3:20).

„Ако е така - ще каже някой, - това означава, че

Бог не може да обяви никого за праведен! Той не

може да оправдае никой, който се явява пред него-

вия съд. Но какво да кажем за бирника? Той със си-

гурност беше нарушил Божия закон много по-тежко

от фарисея. Как тогава Христос казва, че бирникът

си е отишъл у дома оправдан?"

56

5. Оправдание: изправност пред закона

Отговорът на другата страна на въпроса

Теоретично има два начина да бъдем оправдани

от Бога. Единият е да спазим закона съвършено. То-

гава Бог може да ни обяви за „праведни пред Бога".

Но, както видяхме, този начин на практика е невъз-

можен за нас. Всички вече сме нарушили неговия

закон.

Другият начин да бъдем оправдани е като си по-

несем наказанието за нарушаването на Божия за-

кон. Но ако трябваше да направим това, то щеше да

означава за нас вечно отделяне от Бога. Така че

сме в задънена улица.

Ето и Божието разрешение: неговият Син като

Представител на човечеството плати вместо нас,

като понесе наказанието на Божия съд за греха и

умря на кръста. Затова, ако ние положим вярата си

в Иисус, Бог може да счита неговата смърт за наша

смърт. След като нашето наказание е понесено от

Иисус, Бог може да ни оправдае, тоест да ни обяви

за праведни пред неговия съдийски престол.

Ето как Библията заявява това:

„Защото всички съгрешиха и са лишени от Божи-

ята слава, но се оправдават даром от Неговата

благодат чрез изкуплението, което е в Христос.

Него Бог постави за умилостивение чрез Негова-

та кръв посредством вяра; за да покаже Своята

правда в прошението на греховете, извършени

по-напред, когато Бог дълготърпеше, за да пока-

же Своята правда в настоящото време - че Той

е справедлив и че оправдава този, който вярва

в Иисус" (Римляни 3:23-26).

Това означава ли, че всички хора са оправдани

автоматично? Не. Според притчата фарисеят не

57

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

беше оправдан. Бирникът беше, и то защото стоей-

ки пред Бога, той се биеше в гърдите и така изпо-

вядваше своя грях, осъждаше себе си и признава-

ше, че заслужава наказанието за това, че е нару-

шил Божия закон. После той с вяра се остави на

Божията милост, като каза: „Боже, бъди милостив

към мен, грешника." И тогава, още там, Бог го оп-

равда, тоест обяви го за праведен пред Бога, сво-

боден от греха, оправдан веднъж завинаги.

Нещо повече, Библията ни казва, че „на хората е

определено веднъж да умрат, а след това - съд"

(Евреи 9:27-28). Това означава, че Бог не ни призо-

вава пред своя съдийски престол всеки ден от жи-

вота ни. Ще има само един Съден ден, и той идва,

след като умрем. На този съд ще бъде прегледан це-

лият ни живот и ще бъде произнесена Божията при-

съда.

А прекрасното е, че не се налага да чакаме до

Съдния ден, за да разберем каква ще бъде присъ-

дата (вж. също Йоан 5:24). Бог казва на онези, кои-

то са положили вярата си в Христос, че Христовата

смърт на кръста е достатъчна, за да покрие грехо-

вете на целия им живот. Затова те няма от какво да

се страхуват. След като са оправдани чрез вяра, те

имат траен мир с Бога (Римляни 5:1).

И така, нека обобщим дотук. На въпроса въз ос-

нова на какво можем да бъдем оправдани от Бога,

отговорът, който дава Новият Завет, е: „И така, ние

заключаваме, че човек се оправдава чрез вяра, без

делата по закона" (Римляни 3:28). Но някой ще въз-

рази, че на друго място Новият Завет казва: „Виж-

дате, че човек се оправдава чрез дела, а не само

чрез вяра" (Яков 2:24). Това не е ли противоречие?

58

5. Оправдание: изправност пред закона

Значението на оправданието чрез дела

Не, няма противоречие. Яков използва термина

оправдавам в другото му значение - не обявявам

някого за праведен, а доказвам или демонстрирам,

че някой е праведен. Със сигурност е вярно, че чо-

век бива обявен за праведен пред Бога въз основа

на своята вяра, а не въз основа на делата си. Но

единственият начин, по който той може да демонс-

трира на семейството и приятелите си, че има този

вид вяра, е начинът, по който постъпва, тоест чрез

делата си.

Представете си, че някой каже на приятелите си:

„Миналата седмица получих писмо, в което ми каз-

ват, че един мой богат роднина е починал и ми е за-

вещал огромна сума пари. Достатъчно е само да

отида до банката, за да си получа този подарък. Аз

повярвах на писмото, взех си дарението и сега съм

невероятно богат."

Няма ли приятелите му да отговорят: „Казваш, че

си станал богат просто като си повярвал на писмо-

то. Но моля те, покажи ни чрез променения си на-

чин на живот, че твоята вяра и твоят подарък са ре-

ални, а не са твоя измислица. Оправдай тази исто-

рия чрез делата си." Затова тези, които са били оп-

равдани от Бога чрез вяра, а не чрез дела, трябва

да демонстрират, че тяхната вяра е истинска. Има

само един начин да покажат, че вярата им е истин-

ска, и той е, казва Яков, чрез дела.

59

6

ИЗКУПЛЕНИЕ И ОТКУП

Цената на свободата

В тази глава ще изследваме още два от ключо-

вите новозаветни термини. Това са изкупление и от-

куп.

В буквалния си смисъл те са били обичайни думи

в древния свят, както са и в нашия. Хора са били

отвличани и държани за откуп. След това семейст-

вото и приятелите им е трябвало да платят голяма

сума пари, за да ги освободят. Съвременните теро-

ристи отвличат самолет и заплашват да убият път-

ниците един по един или да взривят целия самолет,

ако исканията им не бъдат изпълнени. Те може да

не искат пари - може например да искат освобож-

даването от затвора на свои другари терористи. В

този случай използваме думите „цена" и „откуп", но

вече в преносен смисъл - казваме, че освобожда-

ването на терористите е цената, която правителст-

вото трябва да плати, за да откупи един самолет

пътници от смъртта, освен ако не поеме риска да

щурмува самолета.

61

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

Тук е важно да отбележим, че думата откуп се

използва само ако откупувате някого от затвор или

робство, или от смъртна заплаха, и му подарявате

свобода. Не бихте използвали думите откуп или из-

купвам, за да опишете действията на корумпирани-

те бизнесмени, които в някои страни са готови да

платят много пари, за да купят малки момичета от

бедните им родители с цел да ги използват за дет-

ска проституция. Те купуват тези момичета, но не за

да ги освободят, а за да ги заробят.

При известни обстоятелства хората могат дори

да откупят нещо, което е тяхна собственост. Човек,

който спешно се нуждае от пари, може да реши да

заложи часовника си. Заложната къща ще го вземе

и ще даде на човека някаква сума. Но часовникът

не става автоматично собственост на заложната

къща. За определен период от време часовникът,

строго погледнато, си остава собственост на чове-

ка. Но ако иска да си възстанови действителното

притежание на своята собственост, той трябва да го

откупи в определения срок; и цената, която ще пла-

ти, разбира се, ще надвишава сумата, която първо-

начално е получил от заложната къща.

И така, във всекидневната реч думите откуп и из-

купление очевидно имат някои нюанси в значения-

та, било то в буквален или в преносен смисъл. Така

е и в Новия Завет, макар че тук, в богословски кон-

текст, тези термини винаги имат метафорично зна-

чение. Не става въпрос за парични сделки. „Знаете,

че не с преходни неща - сребро или злато - сте из-

купени" (1 Петр. 1:18). Но навсякъде, където се из-

ползват в Новия Завет, тези думи са свързани със

следните теми:

1. Купуване или откупване на хора от дълг, робс-

тво, затвор, заплаха за наказание или смърт.

62

6. Изкупление и откуп: цената на свободата

2. Винаги се казва, че Бог или Христос откупува

или изкупува. Никога не се казва, че човек откупу-

ва себе си или ближния си.

3. Плащане на цена или откуп, за което също се

казва, че Бог или Христос плаща цената или пона-

ся разходите по откупа. От хората никога не се

иска, нито им се позволява, да допринесат с нещо

към цената, която трябва да се плати за тяхното из-

купление. Това е в ярък контраст с много религии,

в които от хората се изисква да достигнат спасение

с цената на собствените си усилия или страдание,

или дори като плащат пари. Когато свещениците и

търговците в Ерусалимския храм са създавали у хо-

рата впечатление, че могат и трябва да плащат за

спасението си, Христос ги е изгонил (Йоан 2:13-16).

4. Целта на изкуплението винаги е да дари на хо-

рата свобода и да им даде вечно наследство.

Свобода от какво?

1. Свобода от вината за миналите грехове. Човек

не може да промени миналото. Сам Бог не може да

промени историята. Станалото е станало. Онова, ко-

ето Бог ни предлага чрез Христос, е освобождение

от вината за миналите грехове. Много хора са прес-

ледвани от своето минало. Колкото и да се опитват

да забравят случилото се и да започнат отначало,

те не могат да се освободят от вината за предиш-

ните си лоши дела.

Други, с не така добре функционираща съвест,

успяват лесно да пренебрегнат миналото си като

прелюбодейката в книгата Притчи (30:20), която „яде

и бърше устата си, и казва: Не съм извършила нищо

лошо". Но такава безотговорност не премахва нали-

чието на истинската вина (тук не се занимаваме с

психологическия комплекс за вина). Преди няколко

63

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

години във Великобритания крадци нападнаха влак,

осакатиха машиниста за цял живот и избягаха в

Южна Америка с милиони британски лири. Там те

подкупиха властите, за да не ги екстрадират. Може

би сега крадците не чувстват никаква вина за прес-

тъплението си. Но това не променя факта, че ако

стъпят отново във Великобритания, моментално ще

бъдат съдени и затворени. Един ден всеки човек ще

се изправи пред Божия съд. Изминалите години или

удобно късата памет няма да са изличили минало-

то. Ако не позволим на Иисус да премахне вината,

която ни приковава към миналото, тази верига ще

си остане вечно.

Изкуплението означава, че Бог може да разчупи

тези вериги вместо нас в този живот, ако се пока-

ем. Разчупване на веригите се нарича прошка. В

гръцкия език, на който е написан Новият Завет, най-

често срещаната дума за прошка {aphesis) означа-

ва „освобождавам" или „пускам". Това е дума, коя-

то се използва за пускане от затвор или за осво-

бождаване на човек от дългове, или за освобожда-

ване на роб. И цената за това освобождаване е

платена от Христос: „Имаме изкупление - казва Но-

вият Завет - чрез Неговата кръв, прошението на

прегрешенията" (Ефесяни 1:7). По този начин вери-

гата се разчупва, за да не бъде сложена никога по-

вече. Изкуплението, за което Христос е платил, е

вечно (Евреи 9:11-12).

2. Свобода от проклятието, произнесено от Бо-

жия закон. „Христос ни изкупи от проклятието на

закона, като стана проклет за нас" (Гапатяни 3:13).

Проклятието, произнесено от Божия морален за-

кон, не представлява празни думи. Това е обявено-

то наказание, което следва всяко нарушаване на

този закон. Може би някои биха спорили, че тъй

64

6. Изкупление и откуп: цената на свободата

като не вярват в Бога, те не признават и неговото

право да издава заповеди и забрани или да налага

наказания. Но този аргумент е погрешен. Морални-

ят закон на Твореца е написан във всяко човешко

сърце (Римляни 1:14-16). Всеки път, когато ние обви-

ним някого, че е извършил нещо морално неправил-

но; всеки път, когато извиняваме себе си за нещо

морално нередно; всеки път, когато си казваме, че

би трябвало да се държим по-добре, и си обещава-

ме следващия път да го направим, ние, може би не-

съзнателно, засвидетелстваме факта, че моралният

закон е записан в сърцата ни и ние сме съгласни с

неговия авторитет и валидност. Ако използваме но-

возаветната метафора, Божият морален закон ся-

каш е поставен пред нас като написан документ и

ние, чрез своите обвинения към другите, извинения

на себе си и решения да бъдем по-добри, лично сла-

гаме подписа си под него, като се съгласяме с не-

говия авторитет, изисквания и наказания.

Тези, които не се покаят, ще открият, че този „до-

кумент", със собствения им подпис отдолу, предс-

тавлява свидетелство срещу тях на Последния съд.

Но тези от нас, които се покаят, имат уверението на

Бога, че той е унищожил този юридически договор,

подписан от собствената ни ръка, който признава

вината ни, „написаното ... което беше против нас",

и го е приковал на кръста на Христос. Така Бог е

показал пред целия свят, че като е умрял на кръс-

та, Христос е понесъл проклятието на закона за

всички, които се покаят и му се доверят, за да ста-

нат свободни (вж. Колосяни 2:13-15).

Цената на изкуплението

Откупът, платен за човечеството, е самата смърт

на Христос. Всъщност той лично е заявил, че това е

65

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

основната цел на идването му на земята: „Защото и

Човешкият Син не дойде да Му служат, а да служи

и да даде живота Си откуп за мнозина" (Марк 10:45).

„Вие сте изкупени със скъпоценната кръв на Хрис-

тос" (1 Петр. 1:18-19).

За да разберем каква е невероятната стойност

на откупа, трябва да помним кой е Христос:

„В когото ние имаме изкупление ... прощението

на греховете. Той е образ на невидимия Бог,

Първородният на цялото творение; защото в Него

беше създадено всичко, което е на небесата и на

земята ... било престоли или господства, или на-

чалства, или власти - всичко беше създадено

чрез Него и за Него; и Той е преди всичко и

всичко чрез Него се сплотява" (Колосяни 1:14-17).

С други думи, Изкупителят е самият въплътен

Творец. Иисус е едновременно Бог и човек. Именно

затова той може да действа като посредник между

Бога и човека и да даде себе си като откуп за всич-

ки (1 Тимотей 2:5-6). Това не значи, както предпола-

гат някои, че Иисус, който е обичал хората, е тряб-

вало да плати този откуп на някакъв жесток Бог, за

да го убеди да не излива гнева си над човешкия

род. Този, който е платил откупа, е Бог. И любовта,

подтикнала Христос да даде живота си като откуп

за хората, е съвършен израз на любовта на Отца

към тях; защото Христос, който сам е Бог, е съвър-

шеният образ и израз на невидимия Бог. „В това се

състои любовта - казва Новият Завет (1 Йоан. 4:10),

- не че ние възлюбихме Бога, а че Той възлюби нас

и прати Сина Си като умилостивение за нашите гре-

хове. "

„Но в този случай - ще каже някой, - ако Иисус

не е платил откупа на Бога, на кого го е платил?

66

6. Изкупление и откуп: цената на свободата

Трябва да го е платил на някого." Но това разсъж-

дение не взима предвид това, което отбелязахме

преди - че терминът откуп в контекста на Новия За-

вет се използва като метафора, за да покаже как-

во е струвало на Бога и на Христос нашето изкуп-

ление. Цената не е буквално парична сума, която

някоя трета страна ще получи. Цената е страдание

и смърт.

Представете си, че една спасителна лодка е пре-

пълнена и всеки момент ще потъне. Един мъж доб-

роволно скача през борда в леденото море, като

знае, че това ще означава неговата смърт. Можем

спокойно да кажем, че той е платил много висока

цена, за да спаси живота на останалите. Но би било

безсмислено да питаме на кого е платил тази цена.

Възниква обаче друг въпрос. Библията учи, че

ние всички сме Божии създания и следователно Бо-

жия собственост. Тогава защо трябва Бог да плаща

откуп, за да си откупи обратно това, което си е не-

гова собственост? Вярно, че ние сме се заплели в

греховни навици, подчинили сме се на Сатана и сме

станали негови затворници. Но не би ли могъл Бог

просто да упражни всемогъщата си сила, да унищо-

жи Сатана, да разчупи нашите вериги и да си въз-

върне човечеството със сила, без да се налага да

плаща какъвто и да е откуп?

Отговорът е, че въпросът с греха е морален въп-

рос, а моралните въпроси не могат да се разреша-

ват със сила. Има неща. които дори Всемогъщият

Бог не може да стори. Той не може да извърши ло-

гически невъзможни неща, като например да нари-

сува квадратен кръг. Нито може да върши морално

нередни неща. Той не може да лъже (Тит 1:2). Не

може да наруши собствения си морален закон. Не-

говият закон е израз на неговия характер. Да се от-

67

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

рече от него би означавало да се отрече от себе си,

а това той не може да стори (2 Тимотей 2:13). Той

не е можел да ни освободи от веригите на нашата

вина чрез един прост акт на произволна сила. Един-

ственият начин да го направи е бил, като понесе на-

казанието, което изисква неговият морален закон. И

в любовта си към нас той е направил точно това.

Оттам и цената; оттам и страданието.

Свобода за какво?

По-рано отбелязахме, че ако купиш някого, за да

го държиш в робство, цената, която плащаш, не

може да се нарече откуп. И така. Христос е платил

откуп, за да освободи хората от вината за техния

грях и да им даде свобода. Но свобода за какво? Е,

очевидно не за да продължават безнаказано да жи-

веят в грях. Защото грехът води до пристрастяване

и заробва онези, които го практикуват постоянно и

без да се покайват (Римляни 6:16-23). Следният ци-

тат показва от какво изкупва Христос Своите учени-

ци и за какво ги изкупва:

„Защото се яви Божията благодат, която носи

спасение за всичките хора, като ни учи да се от-

речем от нечестието и светските страсти и да

живеем разбрано, праведно и благочестиво в

настоящия свят, като очакваме блажената надеж-

да и явяването на славата на нашия велик Бог и

Спасител Иисус Христос" (Тит 2:11-14).

Ще оставим за една от следващите глави въпро-

са как Христос гарантира, че този нов начин на жи-

вот ще се окаже живот на свобода, а не религиоз-

но робство. За момента само ще отбележим, че Но-

вият Завет съвсем ясно показва, че ние не сме по-

68

6. Изкупление и откуп: цената на свободата

лучили още тук и сега всички плодове на своето из-

купление. Един от резултатите на откупа, платен от

Христос е „изкупването на нашето тяло". Но за това

трябва да почакаме до Второто идване на Христос

(Римляни 8:18-25; филипяни 3:20-21).

От друга страна, Бог още тук и сега дава на всич-

ки, които се покаят и положат вярата си в Христос,

дара на Светия Дух. Светият Дух уверява всички

вярващи в достоверността на Божиите обещания и

самият той е залог и гаранция за пълното наследс-

тво, което един ден ще получат, когато Бог ипълни

всички свои обещания и приеме при себе си на не-

бето всички, които някога е изкупил с кръвта на

своя Син (Ефесяни 1:13-14; Деяния 20:28).

69

7

ВЕЧЕН ЖИВОТ

Тук и сега

Едно от най-величествените заявления, които

Христос е правил, докато е бил тук на земята, е, че

той има власт да дава на хората вечен живот (Йоан

17:1-3).

Това твърдение, както знаем, често е било пос-

рещано с подигравки. Някои критици предполагат,

че Иисус е обещавал на последователите си никога

да не умрат физически и въз основа на това заклю-

чават, че Иисус е бил заблуден религиозен фанатик,

защото самият той е умрял много скоро след това,

а по-късно и всички негови последователи.

Но тази критика се основава на явно невежест-

во за това какво е казал Иисус. Дори един бегъл

поглед към Новия Завет показва, че Иисус не само

е предупреждавал учениците си, че скоро ще бъде

разпънат, но им е казвал и че след като той си оти-

де, те ще трябва да бъдат готови да жертват живо-

та си заради него (Лука 9:22; 12:4; Йоан 16:1-3). Как-

71

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

вото и да означава твърдението на Иисус, че може

да даде на последователите си вечен живот, то явно

не означава, че те никога няма да умрат физически.

Други, по-сериозни критици, предполагат, че обе-

щаният „вечен живот" е нещо, което добрите хора

ще получат, след като напуснат този свят, с други

думи „ще отидат в рая, когато умрат". И те осмиват

цялата идея като вълшебна приказка, и то опасна и

парализираща волята. Гладна кокошка просо съну-

ва, казват те; по същия начин потиснатите, разоча-

рованите и болните си измислят някакъв въобра-

жаем рай, за да заглушат болката от живота и да

облекчат мизерията си. А атеистите нямат нужда от

такова упойващо лекарство. Те имат куража и инте-

лигентността да се борят, за да подобрят живота си

и в крайна сметка да се изправят пред грубата ре-

алност на смъртта, без да замъгляват ума си с на-

дежди за въображаем рай в някакво далечно бъде-

ще.

Напълно вярно е, че Новият Завет учи, че вярва-

щите „отиват в рая, когато умрат", макар че е фор-

мулирано малко по-различно: за тях това значи „да

си отида и да бъда с Христос" или „далеч от тялото

и у дома при Господа" (филипяни 1:23; 2 Коринтяни

5:8). Но обвинението на критиците, че надеждата за

един бъдещ рай неизбежно отслабва и дори задуша-

ва стремежа на хората да се възползват максимал-

но от живота си тук, на земята, е очевидно погреш-

но. Новият Завет показва съвсем ясно, че вечният

живот не е нещо, което получаваме, когато умрем и

отидем на небето. Това е живот, който можем да по-

лучим и на който да се радваме тук и сега, на зе-

мята - много преди да умрем и да отидем на небе-

то. Той е, така да се каже, друго измерение на жи-

вота - над и отвъд просто физическия, емоционал-

72

7. Вечен живот: тук и сега

ния, естетическия и интелектуалния живот, на който

човешките същества се радват естествено. Това е

животът, към който сочи Христос, когато казва: „Не

само с хляб ще живее човек, но с всяко слово, ко-

ето излиза от Божиите уста."

Представете си, ако можете, един брак, който

представлява единствено физически съюз; брак, в

който мъжът и жената никога не си говорят, никога

не споделят най-съкровените си мисли, надежди, ра-

дости, страхове и скърби, своята любов към музика-

та или изкуството, и на практика живеят, без да се

познават. Такъв брак малко би се отличавал от чиф-

тосването при животните. Би му липсвало истински

човешкото измерение. По същия начин, едно човеш-

ко същество, което се задоволява да се радва на

живота само на физическо, емоционално, естети-

ческо и интелектуално ниво, но не знае нищо за ду-'

ховното общуване с Бога, пропуска най-висшето

ниво на живота тук и сега. Нещо повече, такъв чо-

век е изложен на огромна опасност да пропусне

вечния живот и в идния свят. Новият Завет заявява

ясно: „Който вярва в Сина, има вечен живот." Обър-

нете внимание на сегашното време на глагола -

„има" вечен живот тук и сега. От друга страна се до-

бавя и предупреждението: „Който не се покорява на

Сина, няма да види живот, а Божият гняв остава

върху него" (Йоан 3:36).

Тук обаче трябва да разберем още една разлика:

вечният живот, за който говори Новият Завет, не оз-

начава просто вечно съществуване. Всички човешки

същества продължават да живеят след смъртта на

своите физически тела - всички ще съществуват

вечно. Но някои ще съществуват в едно духовно

състояние, което Библията нарича не „вечен живот",

а „втората смърт" (Откровение 20:11-15; ще изслед-

ваме тази тема към края на книгата).

73

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

В този момент някои критици вероятно ще про-

тестират, че всякакви приказки за вечен живот, на

който можем да се радваме още тук, са форма на

психологическа самозаблуда - нещо изцяло субек-

тивно, не отговарящо на никаква обективна реал-

ност. Но същото може да се каже и за насладата от

изкуството - и ще бъде също толкова погрешно.

Вярно, има хора, които могат да гледат една карти-

на и да виждат единствено петна от боя върху плат-

но; а един сляп човек изобщо не може да добие

представа за света на изобразителното изкуство.

Но това не доказва, че светът на изкуството не съ-

ществува, или че насладата от изкуството е психо-

логическа самозаблуда. Някои физически слепи

хора, разбира се, не желаят зрение. Някога позна-

вах един човек, който като дете беше притежавал

малко зрение, но скоро го беше изгубил и беше ста-

нал напълно сляп. Той често ми казваше, че дори

някой да му предложел зрение, той не го желаел.

Бил си доволен така, както си бил. Страхуваше се,

че ако прогледал, щял се обърка от хилядите неща,

които щял да започне да вижда, и животът щял ста-

не много сложен. Той предпочиташе простотата на

живота без зрение.

По същия начин има много хора, които смятат, че

животът ще стане твърде сложен и ще изисква от

тях твърде много радикални промени, ако допуснат

съществуването на Бога и възможността да получат

вечен живот. Те предпочитат простотата на атеизма

и затова твърдят, че „Бог" и „вечният живот" са въ-

ображаеми понятия. Но тяхното твърдение не доказ-

ва, че това действително е така - само показва, че

те са духовно слепи.

Тогава какво означава да имаш вечен живот?

1. Да имаш вечен живот означава да споделяш

Божия живот. Според новозаветната терминология,

74

7. Вечен живот: тук и сега

докато хората не влязат в лична връзка с Бога и не

го познаят, те са мъртви. Не физически, а духовно

мъртви.

Известната притча за блудния син дава добър

пример за използването на думата „мъртъв" в този

смисъл. Като говори на по-големия брат след завръ-

щането на блудния си син, бащата казва: „Подоба-

ваше да се развеселим и да се зарадваме; защото

този твой брат беше мъртъв и оживя, и изгубен

беше и се намери" (Лука 15:32).

Блудният син беше обърнал гръб на баща си,

беше напуснал дома си и беше отишъл в далечна

страна. У него нямаше нито любов, нито интерес

към неговия баща. Той никога не общуваше с него,

нямаше желание да споделя интересите или живота

на своя баща. От гледна точка на баща му, той беше

мъртъв.

Блудният син „оживя", когато се покая, завърна

се вкъщи и се помири с баща си. По същия начин,

когато хората, които са пренебрегвали Бога и са

били духовно мъртви, се покаят и се помирят с него,

те започват да живеят духовно.

Но има и още нещо. Когато хората се покаят и

се завърнат при Бога, те не само го откриват, как-

то някой би открил великолепния свят на изкуство-

то, за който преди това е бил напълно мъртъв. Ко-

гато хората се покаят, обърнат се към Бога и поло-

жат вярата си в Христос, Бог ги обновява с един

нов живот, който преди това те не са имали. Ако из-

ползваме отново новозаветната терминология, Бог

ги „съживява". Той влага в тях собствения си духо-

вен живот, също както един човешки баща предава

собствения си физически живот на детето, което

създава.

75

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

„Бог обаче, който е богат на милост, поради го-

лямата любов, с която ни възлюби, въпреки че

бяхме мъртви в престъпленията си, ни съживи за-

едно с Христос - по благодат сте спасени" (Ефе-

сяни 2:4-5).

Можем да направим следната аналогия: една

електрическа крушка, намираща се в защитната си

опаковка, все още не свети. Извадете я от опаков-

ката, завийте я в настолна лампа и я поставете в

стая, която е ярко осветена от голяма централна

лампа. Сега крушката е заобиколена от светлината

на основния източник, но самата тя все още не све-

ти; все още е „мъртва". И ще остане „мъртва", до-

като не бъде свързана със същата електрическа

мрежа, от която се захранва основната лампа. Но

когато това стане и електричеството премине през

крушката, тя ще „оживее".

2. Дарът на вечния живот установява лични вза-

имоотношения между своя получател и Бога. Един

съвременен компютър може да се научи да разпоз-

нава гласа на този, който го използва. Човек тряб-

ва само да заговори в присъствието на компютъра

и компютърът ще предаде всичко казано в писмена

форма. Но компютърът никога няма да познава чо-

века по начина, по който го познават неговото дете

или неговата жена; той никога няма да обича чове-

ка, както го обичат синовете му и дъщерите му. Ком-

пютърът няма човешки живот. Но когато човекът

роди деца и им предаде собствения си живот, зае-

дно с този живот децата получават способността да

познават и обичат своя баща и да се радват на все

по-дълбоки взаимоотношения с него. По същия на-

чин, когато Бог предава собствения си духовен жи-

вот на хората, той ги съживява и обновява, устано-

вява отношения с тях; и те започват да го познават

76

7. Вечен живот: тук и сега

и да го обичат. Ето защо Новият Завет казва, че

„това е вечен живот - да познават Бога и Иисус

Христос" (Йоан 17:3) и да участват в живота на Бога

чрез Христос (1 Йоан. 1:1-4).

3. Вечен живот - дар сега и притежание завина-

ги. Поради това, че вечният живот е взаимоотноше-

ние с Бога, той е, както казва и самото му име, ве-

чен. Когато Бог установи духовни взаимоотношения

с един човек и сподели с него собствения си живот,

тези отношения по дефиниция са вечни, физическа-

та смърт на тялото не ги прекратява и не може да

ги унищожи. След като Бог веднъж е установил лич-

ни взаимоотношения с някого чрез дара на вечния

живот, той остава верен на този човек и поддържа

тези взаимоотношения вечно. „Аз им давам вечен

живот; и те никога няма да загинат и никой няма да

ги грабне от ръката Ми" (Йоан 10:28). „Защото Бог

толкова възлюби света, че даде Своя Единороден

Син, за да не погине никой, който вярва в Него, а

да има вечен живот" (1 Йоан. 3:16).

В такъв случай, смъртта на тялото не засяга веч-

ния живот. Човешкото тяло, каквото го познаваме

тук, на земята, е описано в Новия Завет като шат-

ра - тя е добре пригодена за временното ни земно

пътуване, но е сравнително крехка и лесно може да

бъде повредена и съборена. А при възкресението

всеки вярващ ще получи прославено тяло, предназ-

начено да изразява изкупената му и съвършена лич-

ност, описано в Новия Завет като „здание на небе-

сата, дом ... вечен" (2 Коринтяни 5:1).

Нещо повече, заедно с вечния живот идват всич-

ки онези вечни неща, които Бог дава на тези, кои-

то са готови да приемат Христос. Затова Новият За-

вет сочи. че спасението е вечно (Евреи 5:9); изкуп-

лението и резултатите от него са вечни (Евреи 9:12);

77

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

наследството, обещано на онези, които се уповават

на Бога, е вечно (Евреи 9:15); и славата, която про-

извеждат опитът и страданията за онези, които оби-

чат Бога, също е вечна (2 Коринтяни 4:17). А най-ху-

бавото е, че вечният живот се дава безвъзмездно -

той е дар за онези, които с истинско покаяние и

вяра приемат Иисус Христос като Спасител и Гос-

под: „Защото заплатата на греха е смърт, а Божият

дар е вечен живот в Христос Иисус, нашия Господ"

(Римляни 6:23).

Потенциалът на вечния живот

Вечният живот, също като физическия живот, не

е нещо статично. Едно бебе. още щом се роди, има

физически живот; но през седмиците, месеците и го-

дините, които следват, то трябва да развие неговия

потенциал. Така е и с вечния живот - той има огро-

мен потенциал и затова винаги е изпълнен с надеж-

да за бъдещето. Новият Завет увещава онези, кои-

то вече са го получили, да „сграбчат" вечния живот,

в който Бог ги е призовал, също както един младеж,

който има данни да стане световен атлет, трябва да

бъде насърчаван да не занемарява своята дарба, а

да я използва максимално (1 Тимотей 4:7-8; 6:11-12).

И главната награда за развиването на потенциала

на вечния живот е постоянно нарастващата способ-

ност да се наслаждаваме на този живот. „Който сее

за Духа - казва Новият Завет, - от Духа ще пожъ-

не вечен живот" (Галатяни 6:8). Колкото повече тича

един атлет, толкова повече развиват сърцето, дро-

бовете, мускулите и дишането му; и колкото повече

ги развива, толкова повече се наслаждава на тича-

нето.

Разбира се, сериозното трениране ще изисква от

атлета дисциплина, себеотрицание, целенасоченост

78

7. Вечен живот: тук и сега

и тежък труд. И ако той се надява да спечели наг-

рада в шампионата, ще трябва да спазва правила-

та на играта. Ако не ги спазва, няма да изгуби жи-

вота си, но със сигурност няма да спечели награда.

Така е и с вечния живот. За да развият своя потен-

циал и да пожънат максимални награди, тези, които

го притежават, трябва да бъдат готови да последват

съвета на Новия Завет: „нека отхвърлим всяко бре-

ме и греха, който лесно ни оплита, и нека тичаме с

издръжливост в поставеното пред нас състезание"

(Евреи 12:1). Те трябва да бъдат готови да се отре-

кат от себе си, да вземат кръста си всеки ден и да

следват Христос. Трябва и да се научат да развиват

самоконтрол и „да спазват правилата на играта".

Иначе ще бъдат дисквалифицирани и няма да полу-

чат награда (1 Коринтяни 9:24-27; 2 Тимотей 2:5).

Но чудото на вечния живот е, че той позволява

на онези, които го притежават, да живеят така, че

преживяванията, задълженията, удоволствията и

болките в този преходен свят да придобият вечно

значение и да произведат вечна награда (Йоан

12:25; 2 Петр. 1:5-11).

Възможността да знаем, че имаме вечен живот.

Някои хора, дори някои религиозни хора, твърдят,

че е невъзможно в този живот да бъдем сигурни, че

имаме вечен живот. Затова е добре да чуем ясното

изказване на Новия Завет по този въпрос. Ще го

разгледаме в подробности в една от следващите

глави; но тук, като начало, ето самото изказване:

„И свидетелството е това, че Бог ни е дал вечен

живот и този живот е в Неговия Син. Който има

Сина, има живота; който няма Божия Син, няма

живота. Това ви писах на вас, които вярвате в

Името на Божия Син, за да знаете, че имате ве-

чен живот" (1 Йоан. 5:11-13).

79

8

ПОКАЯНИЕ

Не просто да съжаляваш

До този момент ние изучихме термините, които

използва Новият Завет, за да опише какво прави

Бог, за да помири със себе си, оправдае, изкупи и

обнови човечеството. Сега трябва да разгледаме

термините, които описват какво трябва да направим

ние, за да се възползваме от това, което е напра-

вил, сега прави и тепърва ще направи Бог.

Първият от тях е покаяние. Първото публично

изявление на Христос е било следното: „Времето се

изпълни и Божието царство наближи: покайте се и

повярвайте в благовестието" (Марк 1:15).

Според Христос покаянието е повод за голяма

радост: „Казвам ви, има радост пред Божиите анге-

ли за един грешник, който се кае" (Лука 15:10). По-

каянието е и нещо здравословно. Както дъждът раз-

меква земята и позволява на семената да покълнат

и поникнат, така покаянието отваря пътя за духов-

ния живот. Новият Завет го описва така: „Бог и на

езичниците даде покаяние за живот" (Деяния 11:18).

81

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

Покаянието обаче е комплексно нещо и за да

бъде истинско, действено и ефективно, е нужно да

притежава всички необходими съставки. Пълното

покаяние може например да включва здравословна

скръб: „Скръбта по Бога докарва спасително покая-

ние, за което не съжаляваш" (2 Коринтяни 7:10). От

друга страна, скръбта, която не стига до пълно по-

каяние, е не само неефективна, понеже не носи спа-

сение и живот, тя е и нездрава и разрушителна.

„Скръбта на света докарва смърт" (2 Коринтяни

7:10).

Ярък пример за това е Юда, който предава Хрис-

тос. Когато вижда, че Иисус е осъден, той „се раз-

кайва". Опитва се да поправи злото, което е напра-

вил, но това се оказва невъзможно. Той би могъл,

разбира се, да изтича при кръста и да извика към

Иисус за милост и прошка, като умиращия разбой-

ник. Но Юда не го прави. Неговият вид покаяние не

е пълното и здравословно покаяние, към което ни

призовава Новият Завет. То е само съжаление и уг-

ризения. Това не води до живот и спасение. Точно

обратното - Юда си отива и се обесва (Матей 27:3-

5).

При преводите и обичайната употреба новозавет-

ното значение на думата покаяние често е било из-

кривявано и затова трябва го разгледаме много вни-

мателно. В оригиналния гръцки текст на Новия За-

вет се използват две думи за покаяние:

1. metanoia и съответният глагол metanoeo. Ос-

новното значение на тези думи е „промяна на ума".

Тази промяна на ума може да бъде или да не бъде

предизвикана, съпроводена или последвана от раз-

лични емоции и чувства. Но основният й елемент е

интелектуален. Тя е упражняване на нравствена

преценка.

82

8. Покаяние: не просто да съжаляваш

2. metamelomai и безличния глагол metamelei.

Тези два глагола също се използват, за да изразят

идеята за покаяние. Те обаче наблягат повече на

скръбта от нещо сторено.

Следователно покаянието е най-вече промяна на

мисленето, ревизиране на нашата предишна морал-

на преценка, отхвърляне на предишното ни поведе-

ние. В покаянието има негативен елемент. Затова

Новият Завет говори за покаяние за фалшиви и зли

неща, например „покаяние от мъртви дела" (Евреи

6:1). Но в него има и позитивен елемент - „покая-

ние към Бога" (Деяния 20:21 - букв. превод, бел.

прев.). Обърнете внимание как следващият пасаж

подчертава интелектуалния елемент в покаянието

(нашите мисли и Божиите мисли), негативния еле-

мент (изоставяне на злите пътища) и позитивния

елемент (завръщане при Господа).

„Нека остави безбожният пътя си и човекът на

греха - помислите си; нека се обърне към Госпо-

да и Той ще се смили над него; и към нашия Бог,

защото Той ще прощава щедро. Защото Моите

помисли не са като вашите помисли и вашите пъ-

тища не са като Моите пътища, заявява Господ"

(Исая 55:7-8).

Има три основни области, в които сме призова-

ни да се покаем:

1. По отношение на Бога. Ако сме атеисти, оче-

видно покаянието ще означава да изоставим атеиз-

ма и да признаем съществуването на Бога. Но не

само атеистите се нуждаят от покаяние пред Бога.

Възможно е да вярваме в съществуването на Бог и

въпреки това на практика да го игнорираме, да пре-

небрегваме неговите заповеди за покаяние и спасе-

ние, да отхвърляме неговите закони и да живеем

83

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

така, сякаш той не съществува. В по-голяма или по-

малка степен това се е отнасяло за всички нас:

„Всички ние блуждаехме като овце, отбихме се все-

ки в своя собствен път" (Исая 53:6). Покаяние озна-

чава ни повече, ни по-малко това - да се обърнем

към Бога и да оставим идолите (всичко, което пос-

тавяме на мястото на Единствения Истински Бог), за

да служим на живия и истинен Бог (1 Солунци 1:9).

2. По отношение на самите себе си. Новият За-

вет изисква две различни нива на покаяние. Тъй

като това често се пренебрегва, ще започнем с

една илюстрация на разликата между двете.

Един човек на петдесет години не се чувства доб-

ре. Отива на лекар. След основен преглед лекарят

му казва, че причината за неговото боледуване е

прекомерното пушене. „Да, сега разбирам - казва

мъжът, - и се разкайвам за това. Моля ви, дайте ми

нещо, за да откажа цигарите."

Дотук добре. Човекът се е покаял за конкретния

грях на пушенето. Но лекарят казва: „Добре, да се

откажеш от пушенето е мъдро, но само това няма

да е достатъчно, за да се спасиш. Дробовете ти са

буквално разядени и сърцето ти е сериозно увреде-

но. Единственото, което ще те спаси, е да се подло-

жиш на операция, за да ти бъдат трансплантирани

нови дробове и сърце."

Сега решаващият въпрос е дали човекът ще бъде

готов да се покае на това по-основно ниво. Тоест,

ще се съгласи ли с лекаря, че състоянието му е тол-

кова лошо, че само отказването от пушенето няма

да му помогне, а единствено ново сърце и нови дро-

бове биха го спасили?

Представете си, че мъжът отхвърли констатация-

та на лекаря: „Не, не съм готов да се подложа на

84

8. Покаяние: не просто да съжаляваш

такава драстична операция. Не съм чак толкова бо-

лен, колкото казвате. Уверен съм, че ако се откажа

от пушенето, ще се оправя." Какво ще стане? Ско-

ро ще умре!

От друга страна, ако той се покае на това основ-

но ниво, съгласи се с диагнозата на лекаря, подло-

жи се на операция и получи сърцето и дробовете на

друг човек, за него пак ще бъде важно да се отка-

же от греха на пушенето. Когато напуска болницата,

хирургът сигурно ще му каже: „Настоявам да спреш

напълно пушенето. И ако някога пак се поддадеш на

изкушението да пушиш, ела веднага и ще ти дам

нещо, което ще ти помогне да го преодолееш."

Така е и с всички нас по отношение на Бога. Бо-

жията присъда гласи, че ние сме толкова грешни, че

колкото и да е важно да се откажем от отделните

грехове, то не може да ни спаси. Трябва да има,

така да се каже, радикално покаяние. Това означа-

ва да се съгласим с Божията присъда не само по

отношение на своите грехове, но и по отношение на

самите себе си. Въпросът не е само какво сме нап-

равили, а какво сме. Божията присъда е не само, че

сме съгрешавали в миналото и в настоящето не мо-

жем да достигнем неговите стандарти за святост

(Римляни 3:23), но и че по самото си естество ние

сме „деца на гнева" (Ефесяни 2:1-13). Самата наша

природа е грешна и предизвиква Божието недовол-

ство. Това, разбира се, не означава, че всичко в

нас е възможно най-зло, но означава, че никоя част

от нас не е пощадена от увреждането на греха.

Едно дърво не става ябълково, понеже ражда

ябълки. То ражда ябълки, защото вече по природа е

ябълково дърво. Дори да откъснете всички ябълки,

които се виждат по него, дървото пак ще си остане

85

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

ябълка! Просто да признаем своите индивидуални

грехове, малко или много е като да откъснем ябъл-

ките от дървото. Това няма да промени нашата при-

рода. Факт е, че ние сме, както казва Йоан Кръсти-

тел, „лоши дървета", които заслужават да бъдат от-

сечени и хвърлени в огъня (Матей 3:10).

Точно тук обаче много хора отказват да приемат

Божията присъда. Те отказват да се покаят. Готови

са да признаят, че са извършили зли неща, дори

може би ужасно зли неща. Готови са да признаят

дори, че в техния характер има тъмни страни. Но те

се вкопчват в идеята, че е достатъчно да се покаят

за миналите си зли дела и да помолят Бога за по-

мощ да се преборят с лошите си навици. Те се на-

дяват, че това ще ги превърне в добрите, като цяло,

хора, за които винаги са се смятали, с реални шан-

сове да се окажат достойни за Божието небе.

Но това е илюзия, както сам Христос отбелязва:

„Няма добро дърво, което да дава лош плод, нито

пък лошо дърво, което да дава добър плод. Понеже

всяко дърво се познава по своя плод; защото не бе-

рат смокини от тръни, нито късат грозде от къпина"

(Лука 6:43-44). Абсурдно е трънката да казва: „Приз-

навам, че имам малко тръни, но всъщност не съм

трънка - в основата си аз съм смокиня."

И така, радикалното покаяние означава да се от-

кажем от собствената си преценка за себе си и да

се съгласим с Божията присъда, че покаянието за

конкретните грехове не може да ни спаси. Нужен ни

е нов духовен живот от източник, който е извън са-

мите нас. Този източник е Христос, който е умрял

за нас и сега живее, за да бъде наш Спасител.

Всъщност, това е и историческото значение на

християнското кръщение. Кръщението, както обясня-

ва Новият Завет (Римляни 6:3-4), е символично пог-

86

8. Покаяние: не просто да съжаляваш

ребение, чрез което кандидатът публично изповяд-

ва, че е приел Божията присъда, че не заслужава

нищо друго освен да бъде екзекутиран и погребан.

Това не е някаква магическа процедура, чрез която

лошите страни на характера биват по тайнствен на-

чин отмити, така че добрите да израстват и да про-

цъфтяват. При кръщението се погребва цялата лич-

ност, също както във физическия свят, когато един

човек бъде екзекутиран за убийство, се умъртвява и

погребва целият човек - не само неговата избухли-

вост или ревност, които са го накарали да извърши

убийството. Смъртта слага край на целия му живот.

Тя не отменя само миналия му живот до момента на

наказанието, оставяйки го да живее останалия си

живот колкото може по-добре. Не, тя е окончател-

на. Целият му живот свършва. Смъртта няма нужда,

нито пък може, да бъде повторена.

Затова, когато Христос е умрял за нашите грехо-

ве, той е умрял веднъж и никога повече няма да

умре, защото няма нужда (вж. Римляни 6:8-11). Не-

говата еднократна смърт е пълното наказание за

греховете на онези, които го приемат като Спаси-

тел, и то за греховете през целия им живот - мина-

ли, настоящи и бъдещи. Затова, когато някой се кръ-

щава, той същевременно декларира, че е приел

Христос като Заместник и Спасител, осигурен от

Бога, и по този начин става едно с него, както един

мъж и една жена стават едно, когато се женят (1 Ко-

ринтяни 6:15-17). Следователно, в Божиите очи, ко-

гато Христос е умрял, и вярващият е умрял; когато

Христос е бил погребан, и вярващият е бил погре-

бан; и пред закона това е краят на неговото греш-

но Аз завинаги. Както казва апостол Павел: „Съраз-

пънат съм с Христос" (Галатяни 2:19-21).

87

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

В такъв случай, кръщението е и символично въз-

кресение. То означава, че както Бог е възкресил

Христос от мъртвите, така дава и на всеки, който

приеме Христос, цялостен нов духовен живот - не

стария живот, подобрен в известна степен, а съв-

сем нов живот, какъвто преди това не е имал. Това

е животът на самия Христос. Затова вярващият

може с право да каже заедно с апостол Павел:

„Съразпънат съм с Христос; и вече не аз живея,

а Христос живее в мен; и живота, който сега жи-

вея в плътта, го живея с вярата в Божия Син,

който ме възлюби и предаде Себе Си заради

мен."

От само себе си се разбира, че кръщението е

само символ. То не прави реални смъртта и възкре-

сението, които символизира. То е като венчалната

халка. Една неомъжена жена би могла да си сложи

венчална халка, но това няма да означава, че тя

вече е омъжена. Пръстенът придобива значение

едва след като тя се съгласи да приеме един мъж

за свой съпруг. Затова човек трябва да се покае в

радикалния смисъл, който вече обсъдихме, и лично

да приеме Христос като Спасител, преди да бъде

кръстен. Иначе кръщението е само празен символ,

изразяващ нещо, което не е истина.

3. Следващата област, в която сме призовани да

се покаем, е по отношение на нашите грехове. Чо-

векът, който истински се е покаял и е приел Хрис-

тос, вече е свободен пред закона. Няма нужда да

се усъвършенства, за да бъде приет от Бога - той

вече е приет. Но точно защото Бог го е приел зара-

ди Христос, от него ще се очаква да изгради истин-

ски християнски начин на живот. Това означава да

чете Божието Слово, за да разбере каква вътрешна

88

8. Покаяние: не просто да съжаляваш

нагласа и какви постъпки Бог счита за грешни, и

след това да се покае за тях, като търси Христова-

та власт и сила, за да ги премахне. А когато стане

жертва на слабост и изкушение, както ще се случ-

ва понякога, той трябва да изповядва това пред

Бога. Обещанието е: „Ако изповядваме греховете

си, Той е верен и праведен да ни прости греховете

и да ни очисти от всяка неправда" (1 Йоан. 1:9). Сле-

дователно, този вид покаяние е задача за цял жи-

вот. То ще трябва да се практикува всеки ден (Отк-

ровение 2:5, 16, 21; 3:3).

НЯКОИ ДРУГИ БЕЛЕЗИ НА ИСТИНСКОТО ПОКАЯНИЕ

1. Покаянието не може да е само на думи. То ще

се прояви в поведение, което демонстрира, че по-

каянието е искрено. „Принасяйте плодове, достойни

за покаяние" - казва Йоан Кръстител (Матей 3:8).

2. С покаяние не можем да заслужим или спече-

лим спасение. Прошката за греховете не зависи от

степента на нашата скръб за греха, нито може да

бъде спечелена чрез каквито и да е дела на разка-

яние. Прошката остава изцяло безплатна, тя е не-

заслужен дар, даван на банкрутирали грешници и

приеман само чрез вяра. Ето защо „покаянието

пред Бога" трябва непременно да бъде придружено

от „вяра в нашия Господ Иисус Христос" (Деяния

20:21).

3. Покаянието е спешна необходимост. „Бог ...

сега заповяда на всички хора навсякъде да се по-

каят" (Деяния 17:30-31). Самият Христос ни напомня:

„Ако не се покаете, всички така ще загинете" (Лука

13:3, 5).

89

ВЯРА

Не скок в неизвестното

В последната глава видяхме, че за да се възпол-

зваме от всичко, което Бог е направил, прави и за-

напред ще прави за човечеството, първата ни стъп-

ка трябва да бъде покаяние пред Бога. Но има и

втора стъпка и тя е вяра в нашия Господ Иисус

Христос (Деяния 20:21).

Според Новия Завет условията за спасение са:

а) „Ако изповядаш с устата си, че Иисус е Гос-

под (тоест обективно, като Божи Син, и субективно,

като твой личен Спасител)

б) и повярваш в сърцето си, че Бог го е възкре-

сил от мъртвите, ще се спасиш" (Римляни 10:9).

Въпросът, който веднага възниква, е откъде идва

такава вяра.

Трудности првд вярата: вяра и наука

В днешно време можем чуем много хора да каз-

ват: „Бих искал да вярвам в Бога и в Христос, но

91

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

ми е много трудно, след като години наред са ни

възпитавали в атеизъм. Вярата ми изглежда като

нещо относително. В науката има свидетелства и

доказателства, там няма нужда от вяра. А в христи-

янството трябва просто да вземеш решение да вяр-

ваш без никакви доказателства. Това е като да ско-

чиш през прозореца в пълен мрак, със затворени

очи, и да се надяваш, че ще се приземиш успешно."

На други им се струва, че вярата е нещо като ар-

тистичнитте таланти - или я имаш, или я нямаш, и

нищо не можеш да промениш.

Нито едното е вярно, нито другото. Нещо повече,

идеята, че науката не изисква вяра, също е погреш-

на. Всъщност вярата е основополагаща за научната

дейност. Алберт Айнщайн е казал: „Вярата, че все-

лената на съществуващите неща е достижима за чо-

вешкия разум, и че правилата, които действат в нея,

са рационални, спада към областта на религията. Аз

не мога да си представя истински учен, който не

споделя тази дълбока вяра."

Разбира се, имало е и учени, и философи, които

са поставяли под въпрос реалното съществуване на

вселената, която учените претендират, че описват.

Те са твърдели, че тя съществува само в съзнание-

то и формулите на самите учени, и че научните тео-

рии не съответстват на никаква обективна реалност.

Разбираемо е, че само едно незначително малцин-

ство споделя този възглед.

Огромното мнозинство вярва, че вселената, коя-

то изследваме или пряко, или чрез инструменти,

действително съществува. Учените не я създават

чрез своите наблюдения, измервания, хипотези, те-

ории, експерименти и изводи. Те приемат нейното

съществуване за даденост. Вярно, откриват в нея

определени детайли, като елементарните частици,

92

9. Вяра: не скок в неизвестното

за които първоначално не са знаели, че съществу-

ват. Но тези елементи са съществували и преди да

бъдат открити, т. е., ученият не създава вселената,

която изследва, а само се опитва да я разбере. За

тази цел той се доверява на свидетелствата, пре-

доставени от вселената, и съди за истинността на

своите теории по степента, в която експериментал-

но може да се покаже, че те обясняват свидетелст-

вата.

А Библията твърди, че вселената съществува, за-

щото Бог я е направил. Той я е създал чрез своето

творческо Слово (Битие 1; Йоан 1:1-4; Евреи 11:3).

Тя разкрива Божия ум, изразява неговото творчес-

ко мислене. При изследването на това откровение

ученият, независимо дали го осъзнава, или не, пре-

мисля след Бога неговите мисли, както е казал Кеп-

лер.

Освен това Библията твърди, че същият Бог, кой-

то се е разкрил чрез творението, се е разкрил и

чрез своя Син Иисус Христос. Христос не е творе-

ние на църквата или продукт на религиозни и богос-

ловски спекулации. В Библията той е наречен Сло-

вото на Бога, защото в него Бог се е разкрил и е

говорил на нас хората далеч по-пряко и по-пълно

отколкото би могъл чрез творението. Чрез творени-

ето Бог ни разкрива своята сила и величие. Чрез

Христос, Божието Слово, той ни открива сърцето си.

В такъв случай, нашата задача е да изследваме се-

беразкриването на Бога в Христос също както уче-

ният изследва свидетелствата на Божието себераз-

криване в творението.

факт е, че учените са предпазливи по отношение

на прекалено прости научни обяснения. Те са разб-

рали от опит, че вселената постоянно ни сервира

неочаквани неща и феномени, които могат да се

93

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

обяснят единствено с теории, които сякаш противо-

речат на обичайния здрав разум. Но това не ги кара

да отхвърлят направо тези трудни обяснения. Те

дори са готови да се доверят повече на тях откол-

кото на здравия разум. И това доверие се оправда-

ва, когато експериментите, планирани на основата

на тези теории, се окажат успешни.

Същото е и с Божието себеразкриване пред чо-

века чрез Иисус Христос. Както знаем, Новият За-

вет твърди, че Христос е едновременно Бог и човек.

За много хора това твърдение изглежда в пълно

противоречие със здравия разум и когато разберат,

че дори и Библията не дава пълно обяснение как

точно е възможно това, те са склонни да го отхвър-

лят като примитивен мит. Но, както вече видяхме,

това едва ли е научна реакция.

Хората, които са се срещали с Иисус Христос,

докато той е бил тук на земята, най-напред, разби-

ра се, са установявали, че той е истински човек. В

същото време обаче са открвали, че той върши фе-

номенални неща, които ясно показват, че е и нещо

повече от човек. Обяснението на самия Христос е

било, че той е едновременно човек и Бог. И ако пи-

таме как можем да вярваме на това обяснение, Но-

вият Завет ще ни насочи към определени изследва-

ния и експерименти, чрез които можем да проверим

дали то е вярно (Йоан 7:16-17; 20:30-31). Всъщност

Новият Завет твърди, че Иисус Христос не е бил

само историческа личност - той е възкръснал от

мъртвите, жив е и сега и ние можем да влезем в

контакт с него.

Защо да четем Новия Завет?

Но може би точно тук някой ще възрази: „Няма

никакъв смисъл да чета Новия Завет. За да имам

94

9. Вяра: не скок в неизвестното

полза от него, трябва най-напред трябва да вярвам,

че това, което той казва, е истина. Но тъй като аз

не вярвам, че е истина, няма смисъл и да го чета."

Това възражение обаче се гради на едно недоразу-

мение. Не е задължително човек да вярва, че Нови-

ят Завет е истина, преди да започне да го чете. От

друга страна, ако човек не е чел сериозно Новия

Завет, не може честно и научно обосновано да знае

предварително, че той не е верен. Вие не бихте въз-

приели такова отношение например към вестниците.

След като сте чели много вестници, знаете, че твър-

де често те съдържат неверни неща. Но това не е

причина да се откажете изобщо от четенето на вес-

тници. Вие ги четете, като сте уверени, че можете

да различите истината от лъжата; а ако в момента

не можете да прецените, отлагате преценката за по-

късно. Можете да четете Новия Завет по същия на-

чин и едва след като го прочетете - не по-рано - да

решите дали Иисус говори истината, или не. Вярата

в Иисус не би могла да дойде, преди да чуем какво

казва той; да откажем изобщо да го чуем, не е бе-

лег на интелектуална сила - това е ограниченост.

Разбира се, тук става дума за нещо далеч по-съ-

ществено от четенето на статия във вестник. Както

видяхме в началото, първото условие за спасение

според Новия Завет е да изповядаш Иисус като Гос-

под. Това, разбира се, включва да приемеш Иисус

като свой личен Господ и Учител и да си готов да

го изповядаш като такъв пред света. Но то включва

и нещо повече. В Стария Завет Бог казва: „Аз, Аз

съм Господ, и освен Мен няма спасител" (Исая

43:11). „Господ" е синоним на Твореца Бог. Ако

Иисус не е този Господ, ако той не е Бог в човеш-

ка форма, тогава не би могъл да спаси никого. Това

твърдение наистина е изумително и Новият Завет

95

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

със сигурност не би искал от нас да му повярваме,

без да ни предостави солидни свидетелства, на ко-

ито да основем тази вяра. В такъв случай въпросът

е какви са свидетелствата, които биха ни накарали

да повярваме, че Иисус е Господ в този смисъл.

свиделството на личните твърдения

на Христос

На пръв поглед може да прозвучи наивно, но ос-

новната причина да вярваме, че Иисус е Божият

Син, е това, че той лично го е казал. Това веднага

повдига въпроса доколко може да му се вярва. И

съвсем основателно, защото дори след като бъдат

разгледани всички неопровержими доказателства

за неговата божественост, в крайна сметка същест-

веният въпрос, който човешката душа трябва да

реши за себе си, е: „Истинен ли е Христос? Истина-

та ли говори? Каква стойност имат често повтаря-

ните му думи: „Истина, истина ви казвам"?" Същото

се отнася и за Бога. Същинският въпрос не е дали

има Бог, а дали Бог е истинен, дали може да му се

има доверие. Апостол Яков отбелязва с лека иро-

ния, че и демоните вярват в съществуването на Еди-

ния Бог (Яков 2:19). Но те нито му се доверяват,

нито му се покоряват. По същия начин и много хора

вярват, че Бог съществува, но не му се доверяват,

нито са готови да заложат живота си сега или в

идещия свят на достоверността на неговото слово.

Те са убедени, че не могат да го направят.

„Но не можеш да очакваш от нас да повярваме

- ще каже някой, - че Иисус е Божият Син просто

защото той го е казал. Това не е разумно." Съвре-

менниците на Христос са повдигнали същия въпрос:

„Ти сам свидетелстваш за себе си - са казвали те,

96

9. Вяра: не скок в неизвестното

и оттук са заключавали - Твоето свидетелство не е

истинно" (Йоан 8:13).

Христос веднага е възразил срещу това произ-

волно заключение: „Ако и да свидетелствам за Себе

Си - казва той, - свидетелството ми е истинно, за-

щото зная откъде съм дошъл и накъде отивам"

(Йоан 8:14). Той, разбира се, е говорел за небето

като мястото, от което е бил дошъл и където скоро

е щял да се върне. Говорел е с авторитета на лич-

ния опит. И е било абсолютно произволно да се зак-

лючава, че щом като той е единственият, който

може да им каже тези неща, свидетелството му неп-

ременно не е истинно.

Нека направим една аналогия. Хората, живели

преди три хиляди години в Средиземноморието, са

били сигурни, че ако човек застане с лице към слън-

цето по пладне, е неоспорим факт, че слънцето е из-

гряло от лявата му страна и ще залезе от дясната.

Представете си, че един ден там пристигне самотен

човек от Южна Африка, първият от тази страна, кой-

то изобщо посещава Средиземноморието. Той би

могъл да каже, че в страната, от която идва, ако чо-

век застане с лице към слънцето по пладне, е нео-

спорим факт, че слънцето е изгряло от дясната му

страна и ще залезе от лявата. Въпросът е дали мес-

тните жители биха му повярвали. Неговото твърде-

ние би противоречало на целия им досегашен опит

и на тяхната съвременна космология. Те спокойно

биха могли да кажат: „Ти си единственият, който

твърди това. Не можем да ти повярваме само защо-

то ти го казваш. Свидетелството ти не е истинно. Не

можем да повярваме, че има такава страна, в коя-

то слънцето се държи по този странен начин."

Тогава той би могъл да отговори: „Дори да съм

единственият, който ви казва това, пак свидетелст-

97

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

вото ми е истинно. Аз познавам страната, от която

идвам, и в която скоро ще се върна. Вие не я поз-

навате." И той би бил прав. Свидетелството му е ис-

тинно и ако те му повярват, биха повярвали в един

истинен факт.

Разбира се, за хората от Средиземноморието си-

гурно би било трудно да повярват на чужденеца от

Южна Африка. По онова време са се разправяли

твърде много приказни разкази на „пътешествени-

ци", които уж били достигнали края на земята и там

видели разни фантастични неща. Но нито един от

тях не бил истина. Всички били плод на въображе-

нието. Как тогава хората биха могли да направят

разлика между тези измислици и думите на южноа-

фриканеца? А как бихме могли ние да направим

разлика между суеверните религиозни легенди и

онова, което казва Христос?

Самият Христос е отговорил на тези въпроси,

като е посочил, че макар собствените му твърдения

да са истинни сами по себе си, има и допълнител-

ни свидетелства, които ги потвърждават, и това са

неговите чудеса (Йоан 5:36). Той твърди, че е вър-

шил такива дела, каквито никой никога не е вършил

(Йоан 15:24). Именно тях ше разгледаме в следваща-

та глава.

98

10

ВЯРА

Отклик на доказателствата (част 1)

А. Свидетелството на Христовите чудеса

Завършихме предишната глава, като казахме, че

Христовите твърдения са потвърдени от чудесата,

които той е вършел. Новият Завет нарича неговите

чудеса знамения, защото те свидетелстват за истин-

ността на неговото твърдение, че е Божият Син:

„Иисус извърши още много други знамения пред

учениците, които не са написани в тези книга. А

тези са написани, за да повярвате, че Иисус е

Христос, Божият Син, и като вярвате, да имате

живот в Неговото име" (Йоан 20:30-31).

„Е, добре - ще каже някой - но какво доказател-

ство имаме, че чудесата, записани в евангелието,

действително са се случили? Ние не сме били там

да ги видим. Как можем да бъдем сигурни, че са

вярно записани? И изобщо, какъв е смисълът на

99

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

тези чудеса? Библията не твърди ли, че и други

хора, като например Илия, са правили чудеса? Но

това не доказва, че някой от тях е бил Божият Син.

Как тогава чудесата на Иисус доказват, че той е

бил?"

За историческата истина, че Иисус е вършил чу-

деса, разчитаме на свидетелството на християнски-

те апостоли. Няма a priori някаква непреодолима

причина, поради която не можем да им се доверим,

тъй като идеята, че чудесата са невъзможни, не е

доказана от науката. Тя е една недоказана и недо-

казуема аксиома на някои (но не на всички) мирог-

леди.

Следователно този въпрос не е научен, а истори-

чески, а именно: достоверно ли е свидетелството на

апостолите?

На първо място, можем да бъдем сигурни, че

апостолите не са били съзнателни, преднамерени

лъжци. Апостол Йоан издига като аксиома, че „ни-

каква лъжа не е от истината" (1 Йоан. 2:21). Той смя-

та лъжите за неприемливи, дори и в полза на някак-

ва по-велика истина, и за напълно несъвместими с

този, който претендира, че е Истината (Йоан 14) и

който изрично забранява всякакво лъжесвидетелст-

ване (Матей 5:33-37). Затова, когато Йоан казва, че

той и другите апостоли са били очевидци на чудеса-

та на Иисус, той несъмнено вярва, че описва дейс-

твителни исторически събития.

Второ, трябва да отбележим, че когато Йоан

описва чудесата на Иисус, той не повтаря дочути

неща. Той и другите апостоли са били очевидци. Чу-

десата, за които говорят, са били извършени в при-

съствието на неговите ученици.

Трето, и най-важно, трябва да обърнем внимание

на естеството на Христовите чудеса. Те не са само

100

10. Вяра: отклик на доказателствата (част 1)

исторически събития. В тях ние се сблъскваме с

друг вид доказателство, което и днес ни предизвик-

ва със своята непосредственост. Гръцките думи, ко-

ито Новият Завет използва, сочат към това. Христо-

вите чудеса са наречени не само дела, извършени

с особена сила (гр.: dunamis), не само изумителни

чудеса, привличащи вниманието на хората (гр.:

teras), но и знамения (гр.: semeion), сочещи отвъд

самите себе си, към нещо далеч по-важно от само-

то физическо чудо.

Вземете например чудото с нахранването на пет-

те хиляди души (Йоан 6). На своето първо ниво на

значение, то е извършено от състрадание към физи-

ческия глад на хората. Но това не е единствената,

дори и не основната му цел. На следващия ден хо-

рата естествено са огладнели отново. Но от разка-

за научаваме, че когато са дошли при Иисус да ис-

кат повторение на това чудо, той е отказал да го

повтори. Защо? Щом е имал тези чудотворни спо-

собности, защо не е продължил да ги използва ден

след ден, докато не бъде ликвидиран физическият

глад по земята? А защо и до днес не го прави? За-

щото, както казва Христос, хората не са виждали

или пък съзнателно са пренебрегвали по-висшия

смисъл, значението на тези чудни знамения (Йоан

6:26). Чудото е трябвало да привлече вниманието им

не само към факта, че Иисус е техният Творец в чо-

вешка форма, но и към това, че той е дошъл от не-

бето, за им да предложи себе си като Хляба на жи-

вота, да задоволи техния духовен глад. Тъй като сто-

махът е материален, той може да бъде задоволен с

материални неща. Но човешкият дух произхожда от

Бога, който е Дух, и затова не може никога да бъде

задоволен с материални неща, нито само с естети-

чески и интелектуални удоволствия. Той се нуждае

101

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

от общение с една личност и тази Личност е самият

Творец. Без него човешкият дух е обречен на вечен

глад, който и хиляди физически чудеса не биха уто-

лили.

Проверка на истинността на чудесата

На това ниво ние можем сами да проверим ис-

тинността на това чудо. То ни предлага една диаг-

ноза на нуждата на човека. Казва, че ние сме ду-

ховно гладни, независимо дали осъзнаваме, или не,

за какво (или по-скоро за кого) сме гладни. Вярно

ли е това? Ние познаваме сърцата си; всеки може

да реши за себе си дали тази диагноза е вярна.

Разбира се, много хора са били обучавани стара-

телно да потискат своя духовен глад. Някои успяват

и искрено биха твърдели, че не усещат болките на

духовния глад. Но това може да е тревожен симп-

том. Знаем, че когато хората гладуват физически,

без да приемат никаква храна, те отначало изпитват

силна болка. Но след известно време болката пре-

минава и се възобновява едва непосредствено пре-

ди вече неизбежната смърт. Може би е същото и с

духовния глад и неговия последен етап, втората

смърт.

На тези обаче, които признават своя духовен

глад, Христос предлага себе си като Живия хляб.

Копнеят ли за това духовно измерение на живота,

което е вечното общение с Бога, започващо тук, на

земята, и продължаващо отвъд гроба, в Божия рай?

Христос гарантира, че може да им го даде (Йоан

6:28-58). Копнеят ли духът им да се освободи от

мрачната сянка на вината и оковите на греха? Чрез

своята смърт Христос може да им даде и това (Йоан

8:31-36).

102

10. Вяра: отклик на доказателствата (част 1)

И така, как можем да знаем, че той е истинен, че

е наистина нашият Творец в човешка форма? По съ-

щия начин, по който разбираме, че едно парче хляб

може действително да задоволи нашия физически

глад - като дойдем при него, доверим му се, вземем

го, изядем го. Така и на тези, които признават ис-

тинността на неговата диагноза за духовния им

глад, Христос казва: „Аз съм Хлябът на живота. Кой-

то дойде при Мен, никога няма да огладнее и който

вярва в Мен, никога няма да ожаднее" (Йоан 6:35).

Тези, които идват и вярват, откриват, че това е ис-

тина.

Но нека сега разгледаме един друг вид доказа-

телства, малко по-различни от чудесата на Христос.

Б. Свидетелството на Христовата смърт

Според Новия Завет Божието намерение е било

нашата вяра в него да се провокира не само от

Христовите чудеса, дори и не основно от тях. Това

трябва да направи смъртта на Христос на кръста:

„Юдеите искат знамение (тоест чудеса), а гърци-

те търсят мъдрост; но ние проповядваме разпъ-

натия Христос: за юдеите - препънка, а за езич-

ниците - глупост, но за самите призвани - и

юдеи, и гърци - Христос, Божия сила и Божия

мъдрост" (1 Коринтяни 1:22-23; 2:2, 5; 1:18).

А как разпънатият на кръст Христос събужда на-

шата вяра, че той е въплътеният ни Творец, Синът

на живия Бог? Това става, защото кръстът на Божия

Син разкрива какъв е всъщност Бог.

Очевидно е, че за да можем със сърцето си да

повярваме на Бога, да го обикнем и да му се дове-

рим, трябва най-напред да разберем какво е него-

103

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

вото сърце, философията не може да ни даде отго-

вор на това. Тя може да размишлява за Бога, но не

може да ни каже какво е в сърцето му. (Тя не може

да ни каже дори какво става в сърцето на човека

отсреща.) Божието творение също не може да ни

даде отговор. То може да ни помогне да видим си-

лата на Бога, но не може ясно да ни покаже сърце-

то му. За да можем да разберем какво чувства Бог

към към нас, той трябва да поеме инициативата и да

ни се разкрие, и то така, че ние, човешките същес-

тва, да го разберем. Затова е въплъщението - Бо-

жието Слово, станало плът.

Точно тук обаче пред Бога се появява проблем и

Христос го посочва на своите съвременници. Те

малко цинично предполагат, че за да спечели вяра-

та и подкрепата на народа, той трябва да се стре-

ми към максимална публичност и да устрои цяла по-

редица от зрелищни чудеса. Но не отчитат фунда-

менталната трудност. „Вас светът не може да мра-

зи, а Мен мрази, защото Аз свидетелствам за него,

че делата му са зли" (Йоан 7:1-7). Свидетелството на

Христос не произтича от гордост от собствената му

праведност, нито от тесногръда религиозна мизант-

ропия. Той е съвършеният израз на Бога, Божието

лично Себеразкриване по човешки начин. Затова

той разкрива Божията святост в уникална степен, а

колкото повече го прави, толкова повече демонст-

рира човешката греховност и толкова повече хора-

та го мразят и се противопоставят на твърдението

му, че е Божият Син.

И това е разбираемо. Ако някой твой приятел ти

каже, че нещо, което си извършил, е подло и отвра-

тително, отначало може да го отхвърлиш. Но след

време може да се утешиш с мисълта, че това е само

негово мнение, пък и кой е той в крайна сметка, и

104

10. Вяра: отклик на доказателствата (част 1)

затова да решиш да пренебрегнеш думите му и да

продължиш приятелството с него. Но ако някой ти

каже, че си грешник, който заслужава Божия съд, и

после добави: „И аз, който ти казвам това, съм Бо-

жият Син", естествената ти реакция ще бъде най-

напред да се присмееш на неговите твърдения, че е

Божият Син, а после, ако продължи да настоява, да

му се съпротивиш с всичка сила. Защото, ако е

прав. ти наистина си осъден.

Древноримският поет Лукреций, който в един дъ-

лъг труд излага пред своите събратя римляни ран-

ната гръцка атомна теория и популярната по онова

време еволюционна теория, признава в своето въ-

ведение защо тези теории били така привлекателни

за него (De Rerum Natura, книга I). На първо място

му изглеждало, че те доказват, че смъртта слага

край на всичко и след нея няма живот. Това на свой

ред го освобождавало от всякакви перспективи и

страх от наказание за греховете му в идния живот.

Затова той с мисионерски плам проповядвал тези

теории.

Това важи и днес за много хора. Да признаят

твърдението на Христос, че е Божият Син, веднага

би извикало страха от един свят Бог, от един окон-

чателен съд, от наказание за греховете. Затова те

отстояват своята позиция и са твърдо решени да не

се оставят да бъдат убедени. В такъв случай, извър-

шването на цяла поредица чудеса, които са единст-

вено проява на свръхестествена сила, би означава-

ло Христос да засили страховете на хората, да зат-

върди тяхната съпротива и да ги подтикне да търсят

алтернативни обяснения за неговата сила. Затова

Бог разчита не толкова на Христовите чудеса, за да

спечели човешкото сърце, а на неговия кръст. Точ-

но така самият Христос смекчава враждебността на

105

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

своите опоненти, които са силно разгневени от ра-

зобличаването на тяхната греховност: „Когато издиг-

нете (т. е. разпънете) Човешкия Син - казва той, -

тогава ще познаете, че съм Аз (вашия Бог, Творец и

Господ) и че от Себе Си нищо не върша, а каквото

Ме е научил Моят Отец, това говоря" (Йоан 8:28).

Чрез кръста на своя Син Бог, разбира се, разоб-

личава нашия грях. И не само го разобличава, но го

излага пред очите на цялата вселена. Отчуждението

и бунтът в човешкото сърце са такива, че когато му

се удаде възможност, човекът е готов да разпъне

своя Създател - и действително го прави! Чрез

кръста на своя Син Бог, разбира се, също демонст-

рира своята непреклонна святост. Грехът не може

да не предизвика безкомпромисния Божи гняв. Гре-

хът трябва да бъде наказан.

Но същевременно и най-важно от всичко, чрез

смъртта на своя Син Бог разкрива напълно сърцето

си пред своите творения. Въпреки че те са измаме-

ни от Сатана и грехът ги е направил неприятели на

Бога, той пак им остава верен. Той ги обича с лю-

бов, каквато само един създател би могъл да има

към своите творения. Той не желае нито едно от тях

да загине, а всички да стигнат до покаяние (2 Петр.

3:9). За да не загинат те, понасяйки наказанието за

греха си, той предпочита сам да поеме наказанието

с цената на страданията на своя божествен Син и

така да може справедливо да предложи на всички

пълно и вечно изкупление.

Кръстът демонстрира, че Бог копнее всички хора

да се спасят и да дойдат до познание на истината,

да открият какъв е всъщност Бог и какво отношение

има той към хората. За да покаже на света какво е

сърцето на Отца, Синът трябва да предаде себе си

като откуп за всички, за да направи възможно да се

106

10. Вяра: отклик на доказателствата (част 1)

осъществи копнежът на Божията любов (1 Тимотей

2:3-6). Неговата съвършена любов копнее да прого-

ни всеки страх (1 Йоан. 4:18).

И така, кръстът на Христос е най-пълният израз

на Божията любов, който е някога е съществувал

или ще съществува. Всички небесни радости, взети

заедно, не биха могли да изразят Божията любов

по-пълно от жертвата на неговия Син на Голгота. В

този смисъл, това е последното послание на Бога -

Той няма нищо по-мощно и по-славно, с което да

спечели нашата вяра и любов.

Въпросът е дали ние можем да разпознаем Бо-

жията любов, когато я видим. Овцете, колкото и

скромни създания да са, инстинктивно усещат лю-

бовта и грижата на истинския овчар. „Аз съм добри-

ят пастир - казва Христос, - добрият пастир дава

живота си за овцете" (Йоан 10:11). „По това познах-

ме любовта - казва апостол Йоан (1 Йоан. 3:16), -

че Той отдаде живота Си за нас." „Аз съм добрият

пастир - казва Иисус отново - и познавам Моите, и

Моите познават Мен ... Аз давам живота Си за ов-

цете ... Затова Ме люби Отец, защото Аз давам жи-

вота Си" (Йоан 10:14-17).

В такъв случай въпросът е дали този Иисус, раз-

пънат и умиращ на кръста заради нас е Божият Син.

Въпросът е уникален. Никой друг религиозен водач

или основател на световна религия няма да заста-

не пред теб и да се обърне към сърцето ти с думи-

те: „Аз съм твоят Създател. И затова те обичам та-

къв, какъвто си, въпреки твоя грях. И ето доказател-

ството за това - аз лично умрях за теб."

Твърденията на Христос наистина са изумителни.

Но има други свидетелства, които доказват, че те са

истинни. Ще ги разгледаме в следващата глава.

107

11

ВЯРА

Отклик на доказателствата (част 2)

В. Свидетелството на Христовото

възкресение

Всеизвестно е, че възкресението на Иисус Хрис-

тос е централен елемент в християнството. От Но-

вия Завет се вижда също, че за ранните християни

възкресението и възнесението на Христос не са

били някакви трудни богословски доктрини, които те

е трябвало с усилие да повярват. Това са били две

мощни събития, които са освободили огромната

сила, превърнала първите ученици от уплашени

хора в неуморни и дръзновени проповедници на

евангелието. Не само че възкресението на Христос

не е представлявало препънка за тяхната вяра, то я

е увеличило стократно. За тях то е било преживява-

не на реалността на живия Бог, каквото преди ни-

кога не са били имали. Ето как самите те говорят за

това:

109

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

„Чрез Него (Христос) вярвате в Бога, който Го

възкреси от мъртвите и Му даде слава, така че

вашата вяра и надежда да бъдат в Бога" (1 Петр.

1:21).

Не само тяхната вяра, но и надеждата им е на-

растнала невероятно. Без Бога смъртта е краят на

всяка надежда, последното унижение на тялото и

окончателният абсурд и разочарование, които обез-

смислят всякаква борба за прогрес. Но възкресени-

ето на Христос променя всичко това. Апостол Петър

казва:

„Бог ... според голямата Си милост ни новороди

за жива надежда чрез възкресението на Иисус

Христос от мъртвите, за наследство нетленно и

неопетнено, и което не повяхва, запазено на не-

бесата за вас" (1 Петр. 1:3-4).

Християните много скоро са видели, че възкресе-

нието на човека Иисус Христос отваря врата към

вечната слава за всички изкупени хора. То е първо-

образ и обещание за тяхното собствено възкресе-

ние (1 Коринтяни 15:20-23).

Освен това възкресението на Христос е предиз-

викало един забележителен феномен: ранните хрис-

тияни, дори онези, които не били виждали Иисус,

започнали наистина да го обичат. Ето какво казват

те:

„... Иисус Христос, когото любите, без да сте Го

видели, в когото, като вярвате, без сега да Го

виждате, се радвате с неизказана и преславна

радост" (1 Петр. 1:8).

Ако някой каже: „Обичам Чайковски", ще приеме-

те, той има пред вид: „Обичам музиката му", а не:

110

11. Вяра: отклик на доказателствата (част 2)

„Обичам човека Чайковски". Никой не би казал вто-

рото - то не би имало смисъл. Чайковски е мъртъв,

а не може да се обича мъртъв човек. Една вдовица

нормално би казала: „Обичах съпруга си", а не:

„Обичам съпруга си."

Точно по този начин обаче всички християни го-

ворят за Христос. За тях Иисус не е просто истори-

ческа личност, морален учител от миналото - той е

жива личност. Макар да не са го виждали, те го оби-

чат, говорят му (в молитва), слушат какво той им го-

вори (чрез Библията), пеят му, покланят му се, жи-

веят живота си чрез неговата сила така, че да го

радват. Такъв вид вяра предизвиква възкресението.

„Но това не непременно е реалност - ще каже

някой. - Всичко това се случва на хора, които пред-

варително са приели, че възкресението на Христос

е исторически факт. Те си внушават, че Иисус е

жив, създават си някаква идеализирана представа

за него и се влюбват в тази представа. Това не е

нищо повече от субективна фантазия. Защото, как-

во обективно историческо свидетелство може да

бъде посочено в подкрепа на това, че Иисус дейст-

вително е възкръснал от мъртвите?"

Отговорът е, че има много, разнообразни и изк-

лючително силни свидетелства от различни източни-

ци. Тук можем да посочим само някои примери.

1. Свидетелството на празния гроб. От разказа

на Новия Завет е ясно, че първите посетители на

гроба на Христос в неделята след неговото погребе-

ние са очаквали да намерят тялото му там. Те са

дошли с аромати за балсамиране, с които да нама-

жат тялото с цел то да се запази колкото може по-

дълго. Когато са съобщили на апостолите, че са на-

мерили гроба празен, апостолите са били удивени.

111

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

Йоан и Петър незабавно са хукнали към гроба, за

да се опитат да разберат какво всъщност е станало

(Йоан 20:1-10). Те ни разказват какво са намерили.

Гробът не е бил точно празен - тялото го е нямало,

но саваните, с които то е било обвито според ев-

рейския погребален обичай, са били там, в същото

положение, както когато тялото е било в тях, само

че слегнати. Кърпата, с която е била обвита глава-

та, е лежала малко встрани от другите савани, вър-

ху една лека издатина на гроба, която е служела

като възглавница под главата на трупа.

Тези двама ученици ни казват, че точно това сви-

детелство най-напред ги е накарало да повярват, че

Иисус трябва да е възкръснал от мъртвите - тялото

е било излязло от саваните, като ги е оставило в

непроменено положение. Какво друго обяснение е

можело да има? Те са знаели, че никой от остана-

лите апостоли не е взимал тялото; а и нито те, нито

някой друг би могъл да го направи, тъй като власти-

те са били поставили около гроба стража точно с

тази цел - да предотвратят опасността някой да от-

крадне тялото и да имитира възкресение.

Именно войниците от стражата, след като са раз-

брали, че тялото е изчезнало, са пуснали слуха, че

учениците били дошли и били откраднали тялото, до-

като те спели (Матей 27:62-66; 28:11-15). Това обяс-

нение е недостоверно още на пръв поглед - как са

видели какво се е случило, щом са били заспали?

Но и при по-задълбочено разглеждане е много труд-

но за вярване, че някои ученици са се промъкнали

покрай стражата, отместили са тежкия камък от вхо-

да на гробницата, откраднали са тялото, скрили са

го и след това съзнателно са измислили лъжата, че

Иисус е възкръснал от мъртвите. Това е трудно за

вярване поради следните две причини:

112

11. Вяра: отклик на доказателствата (част 2)

2. Поведението на апостолите под натиск. Чарлз

Колсън бе един от помощниците на покойния прези-

дент Никсън, които сътвориха една фалшива исто-

рия, за да прикрият престъпните действия на прези-

дента при проникването в помещенията на неговите

политически опоненти - така наречената афера

Уотъргейт. За известно време тези корави мъже от-

стояваха своята лъжлива история. Но когато натис-

кът се увеличи и надвисна заплахата от тежки нака-

зания, те един след друг започнаха да предават сво-

ите колеги и да си признават истината. Оказа се, че

те не са готови да страдат за една лъжа, която лич-

но са измислили.

Колсън прави това заключение от собствения си

опит. Апостолите са били политически и дипломати-

чески неопитни хора. Ако тяхната история за възк-

ресението е била лъжа, която те сами са сътвори-

ли, тогава при огромния натиск, на който съвсем

скоро са били подложени, те е нямало да останат

солидарни - поне един от тях е щял да се пречупи

и да признае, че всичко е измама. Но никой от тях

не го е направил - дори и когато са видели много

хора, гонени и екзекутирани заради невинната си

вяра в тяхната история за възкресението, дори и ко-

гато самите те е трябвало да пострадат мъченичес-

ки заради това.

И все пак, нека предположим, че те са успели да

поддържат своята солидарност и под този натиск.

Как обаче тяхната история е успяла да убеди един

такъв човек като Савел от Tape?

3. Свидетелството на Савел от Tape. Често се

казва, че свидетелството за възкресението на Хрис-

тос се отслабва сериозно от факта, че идва само от

християни. Нито един невярващ, както се твърди, не

е засвидетелствал, че Иисус е възкръснал от мърт-

113

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

вите. Е, разбира се, че е така. Всички невярващи,

които са се убеждавали във възкресението на Хрис-

тос, естествено са ставали християни. Но съществе-

ното, което трябва да разберем, е че те не са били

християни, преди да се убедят в неговото възкресе-

ние. Точно фактът на възкресението ги е убеждавал.

Един прочут такъв случай е Савел от Tape. Пре-

ди своето обръщане той не само е отказвал да по-

вярва в Иисус и в слуховете за неговото възкресе-

ние, но и яростно е преследвал всички, които са

вярвали. Обръщането на Савел от Tape впоследст-

вие е неоспоримо историческо събитие. Светът все

още носи следите от неговото влияние. Каква е била

причината за неговото обръщане? Живият, възкръс-

нал Христос, казва Савел, когото той е смятал за

мъртъв и погребан, го е срещнал на пътя за Дамаск

(Деяния 9).

Някой би могъл да каже. че Савел е специален

случай. Но той не е единственият, който се е убедил

във възкресението, като е срещнал лично възкръс-

налия Христос.

4. Поведението на ранните християнки. Първите

хора, които са посетили гроба на Христос на третия

ден, са били няколко жени, които са отишли да по-

мажат тялото. Оставени сами на себе си, те несъм-

нено са щели да превърнат гроба в светилище и в

място за поклонение, както е ставало с гробовете

на много други религиозни водачи, и както по-късно

са правили суеверни поколения и в християнския

свят. Тези жени обаче, както и всички ранни хрис-

тияни, буквално са изоставили гроба. Защо? Защо-

то са го намерили празен и защото са срещнали са-

мия Господ Иисус, възкръснал от мъртвите. Никой

не прави параклис на жив човек (Матей 28:1-10;

Йоан 20:11-18)!

114

11. Вяра: отклик на доказателствата (част 2)

5. Свидетелството на очевидците. Първото посла-

ние до коринтяните е едно от ранните писма на Па-

вел. В глава 15 (стихове 3-8) той обобщава благовес-

тието. То включва не само заявлението, че Христос

е възкръснал от мъртвите на третия ден, но и един

списък на очевидци, които действително са видели

Христос след неговото възкресение. Този списък

няма за цел да е изчерпателен, но той показва, че

очевидците са били най-различни типове хора. Обс-

тоятелствата, при които те са виждали възкръсналия

Христос, също са най-разнообразни - някои хора са

били сами, други са били в малки групи, трети са

били в група от повече от 500 души. От друго място

научаваме, че на някои хора Христос се е явил ве-

чер при затворени врати (Йоан 20:19-23), на други -

посред бял ден в планината (Матей 28:16-20), на тре-

ти - сутрин край езерото при рибарските им лодки

(Йоан 21), а на други - по време на пътуване (Лука

24).

Трудно може да се твърди, че всички тези най-

различни хора са станали жертва на халюцинация

или масова хипноза.

Могат да се цитират и още много исторически

свидетелства. Но трябва да помислим над едно дру-

го възражение: „Според Новия Завет апостолите са

имали нужда физически да видят и да пипнат възк-

ръсналия Христос, преди да повярват в неговото

възкресение. Как тогава очаквате аз да повярвам,

без да мога да го видя и да го пипна?"

Възражението е разбираемо. Но не е толкова ло-

гично, колкото изглежда на пръв поглед. Нека из-

ползваме една аналогия. Представете си, че аз ид-

вам от някоя много примитивна страна и никога не

съм виждал електрическо осветление. Когато вляза

във вашия апартамент, вие ми казвате: „Натисни

115

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

това копче до вратата на стаята си и ще светне

светлина." Аз питам: „Как е възможно това?" Вие ми

обяснявате: „Светлината се произвежда от електри-

чеството, което идва от една сграда, наречена елек-

тростанция, на километри оттук." Аз питам: „А ти

виждал ли си това електричество?" „Не", отговаря-

те вие. „Виждал ли си електростанцията?" „Никога

не съм бил там", признавате си. Аз питам: „Тогава

как вярваш в тази станция и това електричество,

каквото и да представлява то?" Вие търпеливо обяс-

нявате: „Когато се нанесохме за пръв път в апарта-

мента, един човек дойде и каза, че е от електрос-

танцията. Той обясни, че в момента апартаментът ни

е изключен от електроснабдяването, но той ще се

върне в електростанцията и ще ни включи. Тогава

електричеството ще потече и щом натиснем копче-

то, ще стане светло. Ние повярвахме в думите му,

натиснахме копчето и светлината се появи. Сега иди

в стаята си, натисни копчето и там също ще свет-

не."

Представете си, че аз ви отговоря: „Не, няма да

направя това. Може да си въобразя, че виждам

светлина. Настоявам най-напред да видя човека от

електростанцията лично, също както ти си го видял,

преди да натиснеш копчето."

Сигурно ще ме сметнете за луд.

И така, апостолите ни казват, че Иисус ги е ин-

формирал както преди да умре, така и след като е

възкръснал, че нарочно ще ги остави. Той е щял да

се върне при Отца, от когото е бил дошъл, за да им

изпрати Светия Дух (Йоан 16:7-14, 28). Те е трябва-

ло да чакат в Ерусалим известен брой дни. след ко-

ето са щели да получат Светия Дух. И така, той ги

е оставил и се е възнесъл на небето (Деяния 1:4-9).

Те са повярвали на думите му, почакали са, както

116

11. Вяра: отклик на доказателствата (част 2)

им е казал, и са приели Светия Дух, а заедно с

него - светлина, мир и сила да живеят всеки ден в

общение с Бога.

Тогава те са казали на своите съвременници, че

ако се покаят за своя грях и повярват в Христос, и

те ще получат Светия Дух (Деяния 2:38). Те нямало

да видят Светия Дух, но щели да преживеят негова-

та светлина и сила. Апостолите казват същото и на

нас днес. Самите те е трябвало да видят възкръсна-

лия Христос, за да могат да уверят света, че това е

същият Иисус, с когото били живели три години (Де-

яния 1:21-22). Но за нас не е необходимо да видим

„човека от електростанцията". И без да го виждаме,

можем да разберем, че той е жив. Натиснете коп-

чето на покаянието и вярата, и светлината и силата

от неговия Дух ще дойдат в сърцето ви.

Ние имаме и още една защита срещу опасността

от субективизъм и самовнушение. Възкресението на

Иисус не е възкресение на който да е човек. Старо-

заветните Писания са Божията книга с инструкции,

която е казвала на хората какъв е щял да бъде Спа-

сителят, когато дойде. Той е щял първо да умре като

определената от Бога жертва за греховете на све-

та. След това Бог е щял да покаже, че тази жертва

е достатъчна, като го възкреси от мъртвите (Исая

53:4-6, 10-12). Иисус е претендирал, че е този Спаси-

тел. Ето защо християнското евангелие не гласи

просто, че Иисус е умрял и след това е възкръснал.

То гласи, че „Христос умря за греховете ни според

Писанията ... беше възкресен на третия ден според

Писанията" (1 Коринтяни 15:3-4). Прочетете тези Пи-

сания и после докажете със съответните действия,

че това евангелие е вярно.

117

12

ВЯРА

Въпросът е на кого се доверяваш

Дотук в главите за понятието вяра разгледахме

свидетелствата, въз основа на които можем да по-

вярваме, че Иисус е Христос, Божият Син. Библия-

та честно ни предупреждава, че вярата в този факт

за някои хора ще бъде причина за сериозни стра-

дания. В такъв случай е много важно човек да е на-

пълно наясно в какво точно вярва. Ако Иисус дейс-

твително е Божият Син, Синът на Собственика на

вселената, Творецът и Владетелят на всичко, тогава

всякакви загуби или страдания, които бихме понес-

ли заради него, са нищо в сравнение с онова, кое-

то имаме в него. От друга страна, ако Иисус не е

Божият Син, би било глупаво да понасяме каквито

и да било страдания или загуби заради него.

Освен това някои хора например биха казали:

„Ние вярваме в Христос, но и във всички останали

религии." Такива широки възгледи са опасно нело-

гични. Вярата в Христос според Новия Завет озна-

119

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

чава да вярваш, че „има само един Бог и един Пос-

редник между Бога и хората - Човекът Христос

Иисус, който като свидетелство за това на опреде-

леното Си време даде Себе си откуп за всички" (1

Тимотей 2:5-6). Тя означава да вярваш, че „чрез ни-

кой друг няма спасение; защото няма под небето

друго име ... чрез което трябва да се спасим" (Дея-

ния 4:12). Означава да вярваш, че неговата жертва

за греховете е вседостатъчна. Друга не е нито въз-

можна, нито необходима (Евреи 10:11-12). Да пре-

тендираме, че вярваме в Христос като Спасител и в

още някой спасител, не е вяра (нито пък интелиген-

тност), а неверие.

Но истинската християнска вяра означава не

само да вярваш определени факти. Тя означава още

да се довериш и да се предадеш изцяло на една

Личност - на Господ Иисус Христос. За жалост има

много хора, които вярват във факта, че Иисус е Бо-

жият Син и Спасителят на света, но въпреки това не

са му се предали изцяло, за да ги спаси. Колкото и

да е странно, това е изкушението, към което са осо-

бено склонни религиозните хора (макар, разбира

се, не само те).

Някои смятат, че не е необходимо лично да се

предават на Христос. Те разчитат, че собственото

им досие на искрени опити за спазване на Божия

закон, както и църковните тайнства ще са достатъч-

ни, за да им осигурят небето. Явно те забравят

строгото предупреждение от Бога, че всички, които

разчитат на закона, са под проклятие (Галатяни

3:10-12).

Други се страхуват да се доверят единствено на

Христос за спасението си. Те смятат, че Христос е

извършил своята част, за да ни спаси, но и ние

трябва да дадем своя сериозен принос. Те устано-

120

12. Вяра: въпросът е на кого се доверяваш

вяват, че това е нещо много трудно и въпреки всич-

ките си усилия никога не са напълно сигурни, че са

направили достатъчно, за да се спасят. Такива хора

имат нужда отново да чуят освобождаващите думи

на Новия Завет:

„И така, ние заключаваме, че човек се оправда-

ва чрез вяра, без делата по закона. ... А на този,

който не върши дела, а вярва в Онзи, който оп-

равдава безбожния, неговата вяра му се счита за

правда" (Римляни 3:28; 4:5).

Когато един спасител доплува до човек, който се

дави, той не непременно веднага предприема опит

да го спаси. Причината е, че в паниката си човекът

продължава да се бори сам за живота си и може

да сграбчи спасителя и да направи спасяването не-

възможно. Затова спасителят плува наоколо на из-

вестно разстояние, докато човекът се изтощи и

престане да се бори да се спаси сам. В този мо-

мент спасителят се приближава до него и го спася-

ва без каквото и да било негово участие. Много чес-

то Христос трябва да постъпи по същия начин. Той

изчаква, докато хората разберат, че не могат да

направят нищо, за да се спасят, и тогава им предс-

тавя себе си като съвършения Спасител.

Други хора пък имат друг проблем. Осъзнавайки,

че спасението е чрез вяра. те с всички сили се

опитват да повярват. Но въпреки усилията си чувс-

тват, че вярата им не е достатъчно силна, и затова

нямат увереност в спасението си. Тяхната грешка е,

че съзнателно или несъзнателно те разглеждат вя-

рата като дело, което ще ги направи достойни за

спасение, стига да е достатъчно силна. Но спасени-

ето е истински подарък. То не може да се заслужи

чрез вяра. Вярата е треперещата протегната ръка

121

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

на просяк, който просто приема подаръка, който

нито е спечелил, нито заслужава (Ефесяни 2:8-9).

Едно малко дете заспива щастливо в ръцете на

майка си, като се доверява, че тя ще го пази. Вяра-

та на детето в майка му не е онова, което ще зас-

лужи или ще спечели нейната грижа. Нито пък тряб-

ва детето да полага усилия, за да се радва на си-

гурността, която любовта на неговата майка му оси-

гурява безвъзмездно.

От друга страна, вярата не е самоувереност. Ня-

кои хора например биха казали: „Аз твърдо вярвам,

че ако правя най-доброто, на което съм способен, в

крайна сметка Бог ще се смили над мен и ще ми

даде спасение." Но не това има предвид Новият За-

вет под вяра, защото тази увереност не се основа-

ва на Бога и това, което той казва, а на собствено-

то мнение на говорителя. Такава увереност всъщ-

ност е много опасно изместена на друга основа.

Представете си, че една майка купува лекарство

за детето си. На етикета пише, че лекарството тряб-

ва да се прилага само външно; ако се приема вът-

решно, то е отровно. Но майката не си прави труда

да прочете етикета и дава на детето си да изпие го-

ляма лъжица от лекарството. Тя е напълно уверена,

че то ще се отрази добре на детето. Но така ли ще

стане? Разбира се, че не. Детето може дори да

умре. И така, увереността има стойност само ако се

основава на Бога и на това, което той казва.

Ето и още едно важно различие: вярата не е чув-

ства. Много хора (макар и не всички), когато за пър-

ви път се доверят на Христос и приемат пълната

прошка за греховете си и уверение за спасението

си, преживяват голямо емоционално облекчение и

въодушевление. Това е добре. Но след известно

време тези чувства естествено стихват. Тогава, ако

122

12. Вяра: въпросът е на кого се доверяваш

тяхната вяра се обляга на чувствата, а не на Хрис-

тос, те могат да си помислят, че може би са изгуби-

ли спасението си или въобще никога не са го има-

ли. Затова не бива да бъркаме вярата с чувствата.

Вярата в Бога понякога може да ни причини скръб

и болка, например когато Божието Слово ни изоб-

личава за грешното ни поведение и вредата, която

то е причинило, или когато разберем, че Бог изиск-

ва от нас да се откажем от някои нечестни методи

за печелене на пари, или пък когато понасяме гоне-

ния и притеснения, понеже сме вярващи. Затова на-

шият истински водач трябва да бъде Божието Сло-

во, а не нашите чувства.

Представете си, че една жена живее на четвър-

тия етаж. Апартаментът й избухва в пламъци. Скоро

на прозореца й, на върха на дълга стълба, се поя-

вява пожарникар. Той влиза вътре и казва на жена-

та, че трябва да я свали на ръце по стълбата. Тя се

съгласява да му повери живота си, но когато пог-

лежда надолу и вижда земята в далечината, се из-

пълва със страх. Чувствата й обаче по никакъв на-

чин не променят степента на нейната сигурност. По-

жарникарят я държи в желязната си прегръдка и я

пренася успешно до долу. И така, след като поло-

жим вярата си в Христос като Спасител, неговата

сила и вярност са гаранцията за нашето спасение.

Нашите чувства нямат нищо общо със сигурността

ни.

Вярата включва преценка на честността

на Бога

Някой би могъл да каже: „Ако се доверя на Хрис-

тос да ми даде сигурност за вечен живот, как мога

да знам, че наистина съм го получил?" Ето отгово-

ра на Новия Завет на този въпрос:

123

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

„Ако приемаме свидетелството на хората, свиде-

телството на Бога е по-велико, защото свидетел-

ството на Бога е това, че Той свидетелства за

Сина Си. Който вярва в Божия Син, има свиде-

телството в себе си; който не вярва в Бога, Го е

направил лъжец, защото не е повярвал на свиде-

телството, с което Бог е свидетелствал за Своя

Син. И свидетелството е това, че Бог ни е дал ве-

чен живот и този живот е в Неговия Син. Който

има Сина, има живота; който няма Божия Син,

няма живота. Това писах на вас. които вярвате в

Името на Божия Син, за да знаете, че имате ве-

чен живот" (1 Йоан. 5:9-13).

Този пасаж от самото Слово на Бога ни казва,

че един вярващ в Христос може да бъде напълно

сигурен, че има вечен живот, въз основа на две

неща.

1. Защото Бог казва така! А да не вярваме на

Бога, когато той ни казва нещо, означава да пред-

полагаме, че той е лъжец.

Божието Слово говори ясно, просто и директно:

„И свидетелството е това, че Бог ни е дал вечен

живот и този живот е в Неговия Син."

Това би трябвало да разреши въпроса за всеки

вярващ.

Представете си, че когато се запознаем, аз ви

попитам как ви е името и вие ми отговорите:

„Иван." Представете си също, че в този момент при

мен дойде някой друг и ми каже: „Как се казва този

човек?", а аз отговоря: „Не знам. Твърди, че се каз-

ва Иван, но не мога да бъда сигурен." Как ще се по-

чувствате? Ще се възмутите ужасно, тъй като с от-

каза си да повярвам на думите ви, аз предполагам,

124

12. Вяра: въпросът е на кого се доверяваш

че вие сте лъжец. Това означава, че поставям под

съмнение вашия нравствен характер. Това е серио-

зно нещо. Но несравнимо по-сериозно е да отка-

жеш да повярваш на онова, което Бог казва, и така

да поставяш под съмнение Божия характер. Следо-

вателно вярата в Бога означава и преценка на не-

говия нравствен характер - може ли да му се има

доверие? Казва ли той истината?

Целият проблем на човека е започнал в момен-

та, в който Сатана хитро го е измамил в Едемската

градина, като го е накарал да постави под въпрос

Божиите думи и да се съмнява в тях. Така е започ-

нало отчуждението на човека от Бога (Битие 3:1-7).

Това отчуждение изчезва, когато човек с покаяние

и вяра положи пълното си доверие в словото и ха-

рактера на Бога. който не може да лъже.

2. Защото, .който вярва, има свидетелството в

себе си" (1 Йоан. 5:10). Представете си, че сте бо-

лен и лекарят ви предписва някакво лекарство, и

казва: „Взимай това лекарство и ще се излекуваш."

Най-напред трябва да решите дали да му вярвате,

или не. Дали е достатъчно компетентен? Можете ли

да бъдете сигурни, че ви дава добро лекарство, а не

отрова? Нека предположим, че вие прецените, че

той е добър лекар и честен човек, на когото може

да се вярва. Тогава ще вземете лекарството и кога-

то то започне да действа и ви излекува, ще имате и

в себе си свидетелство, че лекарят е добър и лекар-

ството е добро.

По същия начин Бог ни предлага вечния живот

като подарък. Ако му повярваме, ще започнем да

разбираме, че наистина имаме този дар - първо, за-

щото Бог казва така. и второ, заради действителни-

те промени, които ще настъпят в нас.

125

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

ЖИВОТЪТ НА ВЯРА

В началото на тази глава ние разбрахме, че що

се отнася до получаване на спасението, вярата е

точно обратното на вършенето на дела: „чрез вяра"

означава „не чрез дела". Сега ще научим, че истин-

ската вяра води до дела, те са естествен резултат

от нея. Всъщност вярата, която не произвежда дела,

не е истинска вяра. Ако това ви звучи противоречи-

во, помислете над следната аналогия.

Един фермер има толкова слабо сърце, че вече

не може да работи. Негов приятел сърдечен хирург

му предлага да му направи безплатно сърдечна

трансплантация. И операцията, и новото сърцето

трябва да бъдат приети като подарък, фермерът по-

вярва на хирурга, подлага се на операцията, тя е ус-

пешна и той вече има ново сърце. В резултат на

това фермерът открива, че е пълен с живот и енер-

гия и с радост се труди - не за да получи новото

сърце, а понеже вече го има.

По същия начин Бог дава на всеки, който повяр-

ва в Христос, духовния дар на едно ново сърце.

Това е истински подарък и не може да се заслужи

чрез дела. Но с новото сърце идват и нов живот,

нова енергия, нови цели, мотиви и желания, които с

радост се раздават в служба на Христос (вж. Езе-

киил 11:19-20). Това всъщност е и целта на спасени-

ето, както изтъква Павел пред повярвалите. Стихо-

вете, в които той напомня, че ние сме спасени чрез

вяра, без дела, са последвани от стихове, които каз-

ват, че ние „сме Негово творение, създадено в

Христос Иисус за добри дела, които Бог отнапред е

наредил, за да ходим в тях" (Ефесяни 2:8-10).

Също така, всяка стъпка в житейската ни пътека

ще ни предизкиква постоянно да упражняваме вяра.

126

12. Вяра: въпросът е на кого се доверяваш

Вярата, като мускулите, заяква с упражнението. Тя

ще помага на вярващия да живее и работи според

заповедите на Христос. Ще го укрепва да следва

примера на великите герои на вярата през всички

епохи, които са вършили подвизи или са понасяли

големи страдания заради Бога (вж. Евреи 11).

Освен това Бог ще позволи вярата ни да преми-

не през изпитания, понякога и тежки, за да се по-

каже, че е истинска. Така тя се пречиства, както

златото чрез загряване се пречиства от примесите

и става по-ценно (1 Петр. 1:6-7). Но вярващият има

сигурността, че Бог няма да допусне той да бъде из-

питан повече, отколкото може да понесе (1 Корин-

тяни 10:13). Христос чрез своето ходатайство ще

поддържа неговата вяра и ако се поколебае, ще го

възстанови, както някога направи с Петър (Лука

22:31-32; Евреи 7:25).

Вярата ще даде сила на вярващия да отстоява

основните учения на християнството, които Новият

Завет нарича „вярата". Павел заръчва: „бори се в

добрата борба на вярата" (1 Тимотей 6:12-16). И със

сигурност вярата ще пожъне крайната си награда:

„Аз се борих в добрата борба, пътя свърших, вя-

рата опазих; отсега нататък за мен се пази вене-

цът на правдата, с който Господ, праведният Съ-

дия, ще ме възнагради в онзи Ден; и не само

мен, но и всички, които са възлюбили Неговото

явяване" (2 Тимотей 4:7-8).

127

13

ОСВЕЩЕНИЕ

Какъвто бащата, такъв и синът

В тази глава ще разгледаме термина освещение.

Той обозначава процеса, чрез който Бог превръща

грешни хора в светии. Новият Завет общо взето е

пълен с изненади за онези, които не са добре за-

познати с него. Но нищо не изненадва повече от на-

чина, по който той използва думата „светия". В оби-

чайната реч тази дума обикновено се използва като

почетна титла за християнските апостоли - Свети

Петър, Свети Павел и т. н. С нея се наричат и хора,

за които се смята, че са достигнали напреднала сте-

пен на святост по време на живота си, като напри-

мер Свети Симеон или Света София.

Новозаветната употреба на тази дума обаче е

съвсем различна. Никъде в оригиналния текст (заг-

лавията на книгите от Новия Завет не са оригинал-

ни, те са добавени по-късно) отделните апостоли не

са наречени Св. Петър или Св. Павел и т. н. - ма-

кар че апостолите и пророците като цяло понякога

129

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

биват наречени „светите апостоли и пророци" (Ефе-

сяни 3:5; 2 Петр. 3:2). От друга страна, всички хрис-

тияни без изключение постоянно биват наричани

светии. Когато в Деяния 9:32 се разказва, че Петър

„слезе и до светиите, които живееха в Ли да", това

не означава, че той е отишъл да посети само някак-

во избрано малцинство от християните - „светиите"

е обичайното название, което Новият Завет използ-

ва за всички християни в една област.

Още по-изненадващо е, че от писмото на Павел

до църквата в Коринт се вижда, че поведението на

много от нейните членове е било недостойно. И въп-

реки това в началото на писмото той се обръща към

всички членове на църквата, като ги нарича „осве-

тените в Христос, призованите светии" (1 Коринтяни

1:2).

Такова изразяване обаче не е повърхностно дип-

ломатично ласкателство. То произтича от сърцеви-

ната на евангелието. Някои от коринтските вярващи,

преди да повярват, били изключително покварени.

Всички били грешни. А мнозина от тях продължава-

ли да бъдат духовно слаби и незрели. „Но - казва

Павел - вие бяхте измити, бяхте осветени, бяхте оп-

равдани в Името на Господ Иисус Христос и в Духа

на нашия Бог„ (1 Коринтяни 6:11). С тези думи Но-

вият Завет не казва, че хората, които са били осве-

тени по този начин и са станали светии, вече нямат

нужда да напредват в практическата святост. Той

обаче заявява, че достойнствата на Христовата

жертва са такива, че всички, които положат вярата

си в него, незабавно биват обявени от Бога за ис-

тински осветени и с право могат да бъдат наричани

светии.

За да разберем как е възможно това, нека за-

почнем с едно определение за освещение. Освеще-

130

13. Освещение: какъвто бащата, такъв и синът

нието има две страни, едната отричаща, а другата

утвърждаваща.

1. Отричащата означава отделяне от всичко не-

чисто и скверно, с други думи, очистване.

2. Утвърждаващата означава отделяне за Бога и

за негово служение, с други думи, посвещение.

И двете значения са представени в Евреи 9:13-14.

Тук писателят сравнява древните еврейски практи-

ки за освещение с тези на християнството. Той

свързва освещението едновременно с очистване от

омърсяването и с посвещение за служба на Бога:

„Защото ако кръвта от козли и от юнци и пепел-

та от юница, с които се поръсваха осквернените,

освещава, за да се очисти плътта, колко повече

кръвта на Христос, който чрез вечния Дух прине-

се Себе Си без недостатък на Бога. ще очисти

вашата съвест от мъртви дела, за да служите на

живия Бог!" (Евреи 9:13-14).

Следващото, което трябва да отбележим, е че

Новият Завет говори за освещението като за нещо,

което се достига на три етапа: първоначално, прог-

ресивно и окончателно освещение.

Първоначално освещение

Забележете как се постига първоначалното осве-

щение:

1. Чрез приноса на Христовото тяло.

„Затова Христос, като влиза в света, казва:

„Жертва и принос не си поискал, но приготвил

си Ми тяло ... Тогава казах: Ето, дойдох - в сви-

тъка на книгата е писано за Мен - да изпълня

131

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

Твоята воля, о, Боже" ... според която воля ние

сме осветени чрез принасянето на тялото на

Иисус Христос веднъж завинаги" (Евреи 10:5, 7,

10).

Следователно ние не можем да станем светии

чрез собствените си усилия да спазваме Божия за-

кон и да вършим неговата воля. Всичките ни усилия

за постигане на тази цел биха били катастрофално

далеч от чистотата, светостта и посвещението, кои-

то Бог изисква. Евангелието казва, че ние ставаме

свети и приемливи за Бога чрез онова, което е нап-

равил някой друг - Христос. Божията воля е била

той да принесе тялото си като безгрешна жертва,

като Заместник за нас. И той го е направил веднъж

завинаги, като е умрял на кръста. Тази жертва, а не

нашите усилия, ни прави приемливи за Бога въпре-

ки всичките ни неуспехи.

2. Чрез кръвта на Христос (вж. Евреи 9:13-14). Ни-

кой не може да служи задоволително на живия Бог,

докато съвестта му е обременена от вина. Вината

хвърля сянка и обгръща с атмосфера на разложение

и мрак целия човек и всичко, което той прави. Ни-

какво засилване на религиозната активност от наша

страна не може да премахне това омърсяване, ни-

какви религиозни церемонии и ритуални умивания

(вж. Матей 15). Но онова, което ние не можем да

направим, може да направи кръвта на Христос - за-

щото „кръвта на Иисус Христос. Неговия Син, ни

очиства от всеки грях" (1 Йоан. 1:7). Тя очиства на-

шата съвест и ни освобождава, за да служим на жи-

вия Бог.

И така, кръвта на Христос осъществява това, ко-

ето нарекохме отричащия елемент на освещението

- очистването от покварата. Как се осъществява

132

13. Освещение: какъвто бащата, такъв и синът

другата, утвърждаващата страна на освещението -

посвещаването на Бога?

От Божия страна, то се извършва чрез делото на

Светия Дух в нашите сърца. Той ни изобличава за

грях, привлича ни към Спасителя, разкрива ни Бо-

жия път за спасение и чрез своята възраждаща

сила посява в нас живота на самия Бог с целия не-

обходим потенциал за изграждането на свят живот.

„Той ни спаси ... чрез окъпването на новорожде-

нието и обновяването на Светия Дух" (Тит 3:5).

„По предузнанието на Бог Отец, чрез освещени-

ето на Духа, за да сте послушни и да бъдете по-

ръсени с кръвта на Иисус Христос" (1 Петр. 1:2).

От наша страна и отричащият, и утвърждаващият

елемент на освещението се осъществяват в сърца-

та ни от вярата:

„И сърцеведецът Бог ... даде и на тях Светия Дух,

както и на нас: и не направи никаква разлика

между нас (юдеите) и тях (езичниците), като очис-

ти сърцата им чрез вяра" (Деяния 15:8-9).

Когато в отговор на действието на Светия Дух в

нашите сърца ние се откажем от вярата в самите

себе си за спасение и положим доверието си изця-

ло в Бога и в жертвата на Христос, това предизвик-

ва радикална промяна в ориентацията на нашите

сърца. Старото отчуждение и враждебност спрямо

Бога изчезват. Изчезват и предишната независи-

мост и незачитане на Бога. Вместо това Светият Дух

ни помага да осъзнаем Божията любов към нас:

„Божията любов е изляна в сърцата ни" (Римляни

5:5). Той ни дава да осъзнаем, че вече сме станали

Божии деца и споделяме живота и природата на на-

133

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

шия Отец, така че инстинктивно и естествено се об-

ръщаме към него с „Авва, Отче" (Римляни 8:14-17) и

чувстваме едновременно и задължението, и възмож-

ността да бъдем свети, както нашият Баща е свят (1

Петр. 1:14-16).

Заедно с това ние откриваме, че „чрез Него

(Христос) и едните, и другите (и юдеи, и езичници)

имаме достъп в един Дух до Отца" (Ефесяни 2:18).

Това, разбира се, не винаги е било така. В предиш-

ните векове, преди раждането, живота и смъртта на

Христос, жертвите, които израилтяните са принася-

ли за своите грехове, са били само символи. Те не

са можели да премахнат греховете им, тъй като не

са представлявали реално наказание за тези грехо-

ве. Вследствие на това обикновеният израилтянин е

можел да влиза само в двора на Божията земна

скиния или храма. Свещениците са влизали в Свя-

тото място, но не и по-навътре. Само на първосве-

щеника е било позволено да влиза в Пресвятото

място, където е бил Божият престол.

Но сега, след като Христос е дошъл и е прине-

съл съвършената жертва за греха, всичко това се е

променило. Христос е усъвършенствал завинаги

онези, които се освещават (Евреи 10:14). Затова

всички вярващи, а не само малцина ръкоположени,

имат право още сега. тук, на земята, на духовен

достъп до Пресвятото място на Божието присъствие

в самите небеса и могат с дръзновение да влязат и

да се приближат до Бога. В Евреи 10:19-22 се обяс-

нява как е възможно това: Иисус е открил пътя за

тях чрез своята кръв и сърцето на всеки вярващ е

поръсено с тази кръв, която го очиства от виновна-

та съвест, а тялото му, образно казано, е умито в

чиста вода (ср. Йоан 13:6-11).

Като непрестанно се радват на този достъп до

Божието присъствие, вярващите осъзнават, че те

134

13. Освещение: какъвто бащата, такъв и синът

всички са станали свещеници, осветени за служба

на Бога чрез кръвта на Христос (Откровение 1:5-6;

5:9-10). Затова апостол Петър информира всички

свои събратя вярващи:

„Вие също ... се съграждате в духовен дом, свя-

то свещенство, да принасяте духовни жертви,

благоприятни на Бога чрез Иисус Христос. ... Вие

сте избран род, царско свещенство, свят народ,

народ, който Бог придоби, за да възвестявате

добродетелите на Този, който ви призова от тъм-

нината в Своята чудна светлина, които някога не

бяхте народ, а сега сте Божи народ, не бяхте по-

лучили милост, а сега сте получили" (1 Петр. 2:5,

9-10).

Всичко това естествено предизвиква у вярващи-

те дълбока любов към Бога. „Ние любим - казва

апостол Йоан, - защото първо Той възлюби нас"

(1 Йоан. 4:19). Това на свой ред става тяхната моти-

вация да посвещават с радост живота си на служ-

ба на Бога - у дома, в училище, в завода, в офиса,

на полето. „И така, братя, аз ви умолявам - казва

апостол Павел - чрез Божиите милости, да предста-

вите телата си за жертва жива, свята, благоугодна

на Бога, което е вашето разумно служение. И не бъ-

дете съобразни с този свят, а се преобразявайте

чрез обновяването на ума си, за да познаете от

опит каква е Божията воля - това, което е добро,

благоугодно и съвършено" (Римляни 12:1-2).

Този призив се основава на една неоспорима ло-

гика. Няколко пасажа в Новия Завет я показват. Ето

един пример:

„Защото Христовата любов ни принуждава, като

разсъждаваме така, че ако един е умрял за всич-

ките, тогава и всичките са умрели; и че Той умря

135

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

за всички, така че тези, които живеят, да не жи-

веят вече за себе си, а за Този, който за тях е

умрял и е бил възкресен" (2 Коринтяни 5:14-15).

Друг пасаж добавя още един мотив за водене на

свят живот:

„Или не знаете, че вашето тяло е храм на Светия

Дух, който е във вас, когото имате от Бога, и вие

не принадлежите на себе си?" (1 Коринтяни 6:19-

20).

И тук забелязваме същата логика: вярващият е

изкупен с цената на Христовата кръв. Оттук нататък

нито той, нито дори физическото му тяло, принадле-

жат на самия него. Те принадлежат на Христос.

Нещо повече, чрез Христовото изкупление тялото на

вярващия е превърнато в храм на Светия Дух, за-

щото, когато човек повярва, Бог влага Светия си

Дух в него. Самото присъствие на Светия Дух в тя-

лото на вярващия го прави свято и го посвещава за

обиталище на Бога. Именно този внушителен факт

налага на вярващия задължението да прославя Бога

в своето тяло и да избягва омърсяване на онова, ко-

ето вече е храм на Светия Дух.

Редът, по който се осъществяват тези неща, е ед-

новременно забележителен и поучителен. На вярва-

щия не се казва, че ако първо очисти живота си

достатъчно, Светият Дух може би ще склони да дой-

де и да направи тялото му свой храм. Става обрат-

ното. Христос чрез своята жертва и кръв вече е

очистил и осветил тялото на вярващия и го е напра-

вил храм на Светия Дух. Тъй като това е свършен

факт, вярващият вече е отговорен и мотивиран да

се въздържа от поведение, което би осквернило тя-

лото му.

136

13. Освещение: какъвто бащата, такъв и синът

Нека обобщим това, което научихме дотук. Пър-

воначалното освещение, както го нарекохме, не е

нещо, което ние трябва или можем да постигнем със

собствени усилия. Това е нещо, което Бог ни пода-

рява в момента, в който положим вярата си в Хрис-

тос: „А вие сте от Него (Бога) в Христос Иисус, кой-

то стана за нас мъдрост от Бога и правда, и осве-

щение, и изкупление" (1 Коринтяни 1:30). Това пър-

воначално освещение прави всеки вярващ светия.

То дава на всеки вярващ непосредствен и пряк дос-

тъп до Отца. То посвещава всеки вярващ като све-

щеник на Бога да му принася духовни жертви и да

казва на другите хора за Божията изкупителна лю-

бов и благодат. То създава у всеки вярващ инстин-

ктивното съзнание, че вече е Божие дете, животът

на неговия Баща е в него и следователно той при-

тежава целия необходим потенциал да бъде свят,

както е свят неговият Баща. И накрая, то произвеж-

да у всеки вярващ любов и благодарност към Бога

и към Христос, които го мотивират да живее живот,

посветен на божествените Личности. И не само лю-

бов към Бога и Христос, но и любов към всички

хора, от която и да било раса или националност, ко-

ито са родени от същия Баща (1 Йоан. 5:1).

Но тук някой може да възрази: „Всичко това зву-

чи твърде лесно. Не представя ли самата Библия

християнския живот като живот на борба, трудности

и воюване?" Да, така е. и ние ще разгледаме това

в следващата глава.

137

14

ОСВЕЩЕНИЕ

Синове, не роби

В последната глава разгледахме първоначалното

освещение. Сега трябва да изследваме какво разби-

ра Новият Завет под прогресивно освещение и под

окончателно освещение.

Прогресивно освещение

Първото нещо, което трябва да отбележим, е оче-

видният факт, че Библията категорично заявява, че

макар човек да бива осветен и превърнат в истинс-

ки светия от момента, в който положи вярата си в

Христос (както видяхме в последната глава), той от-

тук нататък трябва постоянно да „очиства себе си от

всяка плътска и духовна нечистота, като се усъвър-

шенства в святост в страх от Бога" (2 Коринтяни

7:1). Осъзнаването на този факт ще ни предпази от

една обичайна грешка. Библията действително учи,

че човек се оправдава чрез вяра, единствено зара-

ди Божията благодат, а не благодарение на своите

139

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

дела или духовни постижения преди или след свое-

то обръщане (Римляни 3:19-28). Но това не означа-

ва, както мнозина неправилно предполагат, че след

като веднъж е оправдан по благодат, човек е свобо-

ден да живее греховен живот. Чуйте острото възра-

жение на Павел: „Тогава какво да кажем? Да оста-

нем ли в греха, за да се умножи благодатта? Да не

бъде! ... Тогава какво? Да грешим ли, защото не сме

под закон, а под благодат? Да не бъде!" (Римляни

6:1-2, 15).

Нещо повече, Павел показва пределно ясно, че

когато Христос ни спасява, той не само прощава на-

шите грехове, но и твърдо държи да ни направи все

по-свети. Истинското обръщане, както Павел напом-

ня на повярвалите (Ефесяни 4:17-24), включва да се

съгласим решително с Христос от самото начало

„да съблечем стария човек", т. е. стария грешен на-

чин на живот, и „да се облечем с новия човек", т. е.

новия начин на живот, който Бог е предвидил за

онези, които са се помирили с него. Това означава

активно да постоянстваме в това „събличане" и „об-

личане" до края на живота си. С други думи, за един

човек, който е оправдан чрез вяра по благодат от

Бога, а не заради своите дела, прогресивното осве-

щение не е въпрос на избор. Според Новия Завет

то е задължително. Всъщност всеки, който отхвърля

това задължение, не е истински вярващ.

Забележете обаче с какви средства се постига

това прогресивно освещение.

Най-общо, има два подхода. И двата включват

активно действие и постоянство от наша страна, но

единият е погрешен, а другият - правилен. Единият

е пътят на роба; той е неефективен и води до разо-

чарование и отчаяние (вж. Римляни 7:7-25). Другият

е пътят на свободно родените синове на Бога и води

140

14. Освещение: синове, не роби

към все по-дълбоко общение с Отца и все по-нарас-

тващо сходство с неговия начин на мислене и пове-

дение (вж. Матей 5:43-38). Това е добре е обобщено

в Римляни 8:13-17:

„Защото, ако живеете плътски, ще умрете; но ако

чрез Духа умъртвявате действията на тялото, ще

живеете. Понеже, които се водят от Божия Дух,

те са Божии синове. Защото не сте приели дух

на робство, за да се страхувате отново, а сте

приели дух на осиновение, чрез който и викаме:

Авва, Отче! Така Самият Дух свидетелства с на-

шия дух, че сме Божии деца."

Ето какъв е проблемът на погрешния подход. При

него човек вижда, че Божият закон е свят, справед-

лив и добър, че заповедите му са разумни, и че пол-

зата, която нози спазването му, е голяма (Римляни

7:12). Оттук обаче той заключава, че рецептата за

прогресивно освещение е следната: „Ето Божия за-

кон; ето десетте Божии заповеди; ето проповедта на

Христос на планината. Вземи решение, мобилизи-

рай волята си, прави всичко възможно да ги спаз-

ваш, и ще ставаш все по-свят и по-свят."

Този възглед обаче пренебрегва три важни фак-

та:

1. Човешките същества са така осакатени, обез-

силени и покварени от греха, че колкото и да се

опитват, не могат да спазват Божия закон. Те може

да се наслаждават в Божия закон, да му служат ин-

телектуално и да решават с цялата си воля да го

спазват, както апостол Павел признава, че е правил

някога (Римляни 7:22, 25, 15, 18-19). Но също като

него те ще открият, че неизбежно се провалят при

изпълнението на това решение на практика. Всъщ-

ност, те ще открият, че дълбоко в тях е заложена

141

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

една мощна съпротива срещу спазването на Божия

закон, която действа с ожесточена решителност, за

да запази властта на греха (Римляни 7:23).

2. В тази ситуация Божият закон, колкото и да е

добър сам по себе си, не може да предложи помощ.

Както се изразява Библията, той не може да постиг-

не успех заради слабостта на плътта (Римляни 8:3).

А като съсредоточва вниманието на човека върху

грешните му наклонности, той дори често ги подсил-

ва (Римляни 7:7-8). Като изтъква постоянните прова-

ли на човека, той подкопава силата му да ги прео-

долее (Римляни 7:21-24).

3. А има и още нещо, което ние лесно забравя-

ме. Божият закон ни предписва как трябва да се

държим, но той е и нещо повече от това. Той се със-

тои от заповеди плюс наказания за провал или не-

подчинение; крайното му наказание е отхвърляне от

Бога. Достатъчно е човек да се провали само вед-

нъж, и никакви последващи успехи не могат да ком-

пенсират провала или да отменят наказанието за

него. В една система, която изисква абсолютно и

постоянно съвършенство, не може да има излишък

от добри дела, който да компенсира някакви несъ-

вършенства.

За да разберем по-добре практическото значе-

ние на тези неща, нека направим една аналогия.

Представете си един санаториум с туберкулозно

болни, който се намира в отдалечена долина. В дру-

гия край на долината има атомна електростанция и

при авария от нея започва да изтича невидима, но

фатална радиация. Правителството обявява тревога

и съветва пациентите да спасяват живота си. За жа-

лост единственият изход преминава през четири

планински прохода на повече от 3000 метра надмор-

ска височина. Правителството информира пациенти-

142

14. Освещение: синове, не роби

те, че едва когато излязат от цялата планинска ве-

рига, ще бъдат на безопасно разстояние от радиа-

цията.

Разбира се, съветът е разумен, всеки здравомис-

лещ човек би го последвал. Но става така, че пра-

вителството не може или не желае да осигури на

пациентите никаква помощ за преминаване на пла-

нината - нито хеликоптери, нито автобуси, нито

дори коне или мулета. Те трябва да се справят, как-

то могат, пеша. Подтиквани от страха от фаталната

радиация, те може да предприемат героично усилие

да избягат. Но болестта ще направи напредването

им трагично бавно, докато накрая стане ясно, че ня-

мат практически никакъв шанс да излязат от плани-

ната, преди да станат жертва или на болестта си,

или на природните стихии, или на ефекта от радиа-

цията.

Но представете си, че на всичкото отгоре прави-

телството им каже, че трябва да пресекат и четири-

те планини за не повече от три дни. Всеки, който се

забави по-дълго, ще бъде толкова облъчен, че ще

стане опасен за другите хора. Поради това всеки

който се появи със закъснение, ще бъде застрелян

на място. В състоянието, в което се намират, преси-

чането дори само на първите две планини ще им от-

неме повече от определените три дни. Тогава какъв

би бил смисълът да се напрягат да преминат оста-

налите две, щом накрая, въпреки всичките си уси-

лия, ще се изправят пред неизбежното смъртно на-

казание?

Естествено всяка частица от нашето същество

протестира, че Бог не би могъл да бъде такъв - и

естествено той не е! Неговият начин за постигане

на прогресивната святост не е просто да даде на

хората своя закон и да им заповяда да се стараят

143

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

с всички сили да го спазват. Ако беше така, те едва

ли биха били в по-добро положение от онези паци-

енти. Но любовта и реализмът на Бога са го подтик-

нали да осигури съвсем различен начин.

Първата му стъпка към разчупване на мъртвата

хватка на греха в човешкия живот е да освободи хо-

рата завинаги от наказанието за неуспеха им да

спазват съвършено неговия закон. „Грехът няма да

ви владее, понеже не сте под закон, а под благо-

дат" (Римляни 6:1). Чрез своята смърт Христос е по-

несъл това наказание вместо тях веднъж завинаги

(Римляни 6:6-11). И така, те са свободни. Ако бяха

все още „под закона" и подвластни на неговите сан-

кции, една грешка, едно подхлъзване. един грях

щяха да са достатъчни, за да заслужат наказание-

то. Тогава всякакви усилия за по-нататъшен напре-

дък в освещението биха били безсмислени. Грехът

би победил и би осуетил всеки опит на хората за

бягство от неговата власт.

Сега обаче тези усилия не са безсмислени. Кога-

то въпреки старанието си хората съгрешават и па-

дат, те могат да изповядат своя грях пред Бога и

„ Той е верен и праведен да ни прости греховете и

да ни очисти от всяка неправда" (1 Йоан. 1:9). След

като нито сега, нито в бъдеще ги очаква наказание,

те са свободни да се изправят отново и да продъл-

жат да се борят по своя път на прогресивната свя-

тост.

Втората стъпка, която Бог е предприел, за да

унищожи господството на греха, е да ни даде помощ

и сила, каквито законът никога не би могъл да даде.

„И така. братя мои, вие също бяхте умъртвени спря-

мо закона чрез тялото на Христос, за да станете

собственост на Друг - на Възкресения от мъртвите,

за да принасяме плод на Бога" (Римляни 7:4). Нека

144

14. Освещение: синове, не роби

още веднъж подчертаем - това не означава, че Бо-

жият закон е лош или че можем да пренебрегнем

неговите изисквания (Римляни 8:4). Но самият закон

не може да ни осигури силата да го спазваме. Ре-

шението на проблема, което посочва Новият Завет,

може да се нарече образно „брак с Христос", или

както е формулирано в горния пасаж: „да се свър-

жете с Друг,, (вж. също 1 Коринтяни 6:16-17).

Една жена може до безкрайност да чете меди-

цински книги и да мечтае да има деца, но няма да

може да има деца без съпруг. Така и Христос, въз-

кръснал от мъртвите, става жив, любящ, духовен

съпруг на онези, които му се доверят, като им дава

необходимия живот и сила, за да „принасят плод на

Бога" под формата на прогресивна святост.

Новият Завет категорично не представя тези от-

ношения като обезличаващи вярващия - също както

една жена не се превръща в машина, когато се омъ-

жи. Вярващият си остава отговорна личност. Той е

този, който трябва усърдно да напредва в светост-

та (2 Петр. 1:1-11), да живее така, че да радва Бога

и да му служи. Но сега вече това не представлява

просто четене на инструкции, написани в книга или

на каменните плочи на десетте Божии заповеди, и

полагане на усилия за спазването им. Следващият

пасаж нарича това „да служим по старому, по бук-

вата":

„Но сега ние сме освободени от закона ... така

че да служим по новому, в Духа, а не по старо-

му, по буквата" (Римляни 7:6).

Светият Божи Дух, който е записал Божиите за-

кони в Библията като израз на Божия свят характер,

сега живее и изпълнява тези закони като Личност

във и чрез вярващия. Той действа във вярващия, за

145

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

да обновява ума му, да променя мирогледа му, да

реорганизира ценностната му система, да укрепва

волята му, да пренасочва амбициите му и да се про-

тивопоставя на погрешните му желания. Той „силно

желае ... противното на плътта ... за да не правите

това, което искате" (вж. Галатяни 5:16-24).

Взаимоотношенията между вярващия и Христос

чрез Светия Дух обаче не се състоят в неясни впе-

чатления и мъгляви, неразбираеми и неизразими ви-

дения. Христос непрекъснато ще насочва умовете

на своите хора към Божието Слово. Новият Завет

казва, че когато се моли на своя Отец за напредъ-

ка на своите ученици в освещението, Христос каз-

ва: „Освети ги чрез истината; Твоето слово е исти-

на" (Йоан 17:17). Вярващият, разбира се, продължа-

ва да може да избира дали да „сее за плътта си",

или да „сее за Духа" (ср. Галатяни 6:8). Но в своя

избор той вече не е тласкан като роб под камшик

от страха от наказанието на Божия закон, а е воден

от Духа, който го кара инстинктивно да съзнава, че

е дете на Отца и носи в себе си любовта, живота и

естеството на Отца (Римляни 8:14-17). И също както

жироскопският механизъм помага да се поддържа

самолетът в определения курс, така застъпничество-

то на Светия Дух заедно с вътрешните желания на

вярващия го държат в правилния курс, определен за

него от Бога. Този курс води от Божия призив и оп-

равдание към крайната цел - небесната слава (Рим-

ляни 8:26-30).

Библията не твърди, че напредъкът по този курс

винаги върви гладко. Когато едно Божие дете се от-

клони от пътя, както се случва с децата, или има

нужда от нов импулс, за да напредва по-бързо, Бог

като негов Баща няма да се поколебае да предпри-

еме възпитателни мерки. Тези мерки понякога са

146

14. Освещение: синове, не роби

болезнени. Но те се прилагат с бащинска любов и

мъдрост, така че вярващият да участва по-пълно в

светостта на Отца (Евреи 12:1-13). А достигането на

целта е сигурно. От самото начало на пътя на вяр-

ващия е дадено уверението, че след като е оправ-

дан чрез вяра, той ще достигне Божията слава (Рим-

ляни 5:1-2).

Окончателно освещение

От време на време някои хора си изграждат

представата, че християнинът може да бъде безг-

решно съвършен още в този живот. Библията отри-

ча това. Докато живеем в този свят, ще бъдем при-

нудени да признаем заедно с Павел:

„Не че съм уловил вече, нито съм станал вече съ-

вършен, но гоня, дано и аз да уловя, защото и аз

бях уловен от Христос Иисус" (Филипяни 3:12).

Освещението на вярващия ще бъде завършено

при Второто идване на Христос. Тогава вярващият

ще стане физически, нравствено и духовно подобен

на него. Библията ни казва как:

„Възлюбени, сега сме Божии деца и още не е

станало явно какво ще бъдем, но знаем, че кога-

то стане явно, ще бъдем като Него, защото ще Го

видим, Такъв, какъвто е" (1 Йоан. 3:2).

147

15

ПОСЛЕДНИЯТ СЪД

Изискванията на справедливостта

Нашето инстинктивно чувство

за справедливост

Много е интересен фактът, че децата, дори в ран-

на възраст, развиват много силно чувство за това,

какво е справедливо и честно и какво не е. „Не е

честно", казва детето, когато неговото братче му

вземе играчката, а родителите позволят на по-мал-

кото дете да я задържи и да си играе с нея. „Не е

честно", казва първокласникът, когато учителят го

обвини и накаже за нещо, което той не е извършил.

Може би, когато станем възрастни, нашето въз-

мущение от неправдата се притъпява, защото вече

сме виждали толкова несправедливости, че това ни

е закоравило и ни е направило цинични. Но въпре-

ки това пак се ядосваме, когато видим например

как някой натрупва баснословно богатство, като

продава обществена собственост и прибира печал-

149

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

бата в собствения си джоб. Може да се примирим

с факта, че самите ние не сме в състояние да нап-

равим нищо срещу това, но все пак протестираме:

„Не е честно!" Нашият протест носи в себе си, осъз-

нато или не, чувството, че някой би трябвало да нап-

рави нещо, че не бива да се допуска несправедли-

востта да продължава безкрайно, че измамниците,

лъжците, убийците и другите злодеи не бива да ос-

тават ненаказани.

И все пак историята, както и нашият настоящ

опит, ни показват, че сякаш става точно това. Дори

правителствата, чиято отговорност е да наказват

престъпниците, често сами са корумпирани, а поня-

кога са извършвали и чудовищни престъпления.

Накрая смъртта като че ли покосява всички еднак-

во - и спазващите, и нарушаващите закона, и све-

тиите, и грешниците. Трябва ли тогава да заключим,

че престъплението и грехът, малките и големи несп-

раведливости никога няма да бъдат наказани, че на-

шето чувство за правда и неправда е една наивна

илюзия, че надеждата ни за справедливост ще бъде

завинаги подиграна и разочарована?

Не! Според Библията авторът на нашето чувство

за правилно и неправилно е самият Бог. Творецът е

записал своя закон в нашите сърца (Римляни 2:14-

15) и неговият вътрешен контрольор е съвестта. Тя

ни предупреждава да не нарушаваме този закон;

когато го нарушаваме, ни изобличава, че вършим

зло; след като сме извършили злото, ни изпълва с

чувство за вина.

Новият Завет ни уверява, че един ден Бог ще до-

каже правотата на своя закон. Ще настъпи Послед-

ният съд, който е темата на тази глава. В тази връз-

ка се използва още един термин: втората смърт.

Той обозначава какво ще бъде вечното състояние

150

15. Последният съд: Божията справедливост

на онези, които ще бъдат осъдени при Последния

съд.

„И видях един голям бял престол и Седящия на

него, от чието лице побягнаха земята и небето и

не се намери място за тях. Видях и мъртвите, го-

леми и малки, да стоят пред престола; и се раз-

гънаха едни книги; и се разгъна и друга книга, ко-

ято е книгата на живота; и мъртвите бяха съдени

според написаното в книгите - според делата си.

И морето предаде мъртвите, които бяха в него, и

смъртта и адът предадоха мъртвите, които бяха в

тях; и те бяха съдени - всеки според делата си.

И ако някой не се намери записан в книгата на

живота, той беше хвърлен в огненото езеро" (От-

кровение 20:11-15).

Кога ще настъпи последният съд?

Що се отнася до всяка отделна личност, съдът

настъпва след смъртта: „На хората е определено

веднъж да умрат, а след това - съд" (Евреи 9:27). Но

на въпроса колко време след смъртта на отделния

човек ще настъпи Последният съд, отговорът е, че

това ще бъде, когато преминат небето и земята,

т. е., когато дойде краят на света.

Не е трудно да разберем защо това трябва да

бъде така. Грехът, веднъж извършен, може да пре-

дизвика верижна реакция, която да продължи дълго

след смъртта на този, който я е стартирал. Напри-

мер един баща може чрез грубото си и студено от-

ношение да увреди психиката на своя син. Синът,

който остава емоционално незрял, може да се дър-

жи зле със съпругата си, децата си, близките си и

колегите си, които пък в резултат от това да реаги-

рат зле към него.

151

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

По същия начин злото и вредата, които големите

тирани причиняват на милиони хора, не се прекра-

тяват със смъртта на тези тирани. Те се разпрост-

раняват като кръгове във вода. Едва когато цялата

сложна мрежа на човешката история бъде завърше-

на при края на света, ще може да се прецени точ-

но и справедливо истинската тежест на всеки грях.

Изчерпателността на съда

Новозаветният пасаж, цитиран по-горе, казва: „И

се разгърнаха едни книги ... и мъртвите бяха съдени

според написаното в книгите." Няма защо да пред-

полагаме, че Божиите книги са същите като тези, ко-

ито имаме на земята - думата „книги" тук се изпол-

зва образно. Тя ни показва, че Бог има информаци-

ята за всичко, което всеки човек някога е помислил,

казал и извършил. Способността на Бога да пази

тази информация не бива да ни изглежда невероят-

на - днес дори и хората създават компютри с поч-

ти неограничен капацитет на паметта.

Новият Завет също така ни напомня, че след

смъртта хората не само продължават да съществу-

ват, но и ще могат да си спомнят своя минал живот

дори може би с по-големи подробности, отколкото

сега (Лука 16:25). Бог ще съди не само явните дела,

но и тайните на хората (Римляни 2:16). Също както

ние можем да запишем на видео действията си и

след години отново да се видим как вършм или го-

ворм нещо в миналото, така и Бог ще покаже пред

очите на всекиго неговите тайни мисли и явни дейс-

твия отпреди години или дори векове.

Следователно, съдът ще бъде абсолютно преци-

зен и справедлив, тъй като всеки отделен човек ще

бъде съден според собствените си дела. Никой няма

152

15. Последният съд: Божията справедливост

да бъде наказан или награден за делата на някой

друг. Нещо повече, Съдията (който ще бъде самият

Господ Иисус Христос, вж. Йоан 5:22, 27-29) ще взе-

ме предвид какво знание за правилно и неправил-

но са имали хората. Той казва следното:

„Онзи слуга, който е знаел волята на господаря

си, но не е бил готов и не е постъпил по волята

му, много ще бъде бит. А онзи, който не е знаел

(волята на господаря си) и е сторил нещо, което

заслужава бой, малко ще бъде бит" (Лука 12:47-

48).

Един дивак може да убива просто защото от дете

е бил научен от примитивното си племе, че да уби-

ваш членовете на съседното племе е нещо добро и

славно. Това, разбира се, е грешно в Божиите очи;

но той няма да бъде съден със същата строгост като

например един наркобарон, който много добре

знае, че убийството е грях, но въпреки това умиш-

лено убива членовете на конкурентната банда.

Съдията е обявил още един принцип, който ще

ръководи неговия съд:

„От всеки, на когото много е дадено, много и ще

се изисква; и на когото много са поверили, от

него повече ще се изисква" (Лука 12:48).

Един човек с блестящ ум и чудесно физическо

здраве, който използва талантите си егоистично,

само за да трупа богатство, без да го е за грижа

страданията на бедните, и който не прави никакъв

опит да обича ближния си като себе си, ще бъде съ-

ден по-строго от бедния, бездарен човек, чиято ни-

щета не му е позволила да помогне на ближния си

(Лука 6:19-31).

153

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

Общата съдба на непокаяните

и невярващите

И така, наказанието на всеки отделен човек ще

бъде различно. От друга страна, съдбата на всички

непокаяли се и невярващи хора ще бъде една и

съща. Тя е описана в Откровение 20:11-15 като вто-

рата смърт и огненото езеро.

а) Втората смърт. Тя е наречена така, за да я

различаваме от физическата смърт, която слага

край на земния ни живот, физическата смърт е вра-

тата, през която човешките същества преминават

към невидимия (за нас) свят, наречен в Новия За-

вет Хадес (което е гръцката дума за „Невидим"). В

този невидим свят духовете на непокаялите се и не-

вярващите остават, така да се каже, арестувани в

очакване на Последния съд - също както тук, на зе-

мята, един престъпник стои в ареста, докато бъде

изправен пред съда (сравни Юда 6).

За да бъдат тези духове подготвени да се изпра-

вят пред Последния съд, той ще бъде предшестван

от възкресение - духовете ще бъдат освободени от

своя затвор и съединени отново със своите възкре-

сени тела. Това е казано в Откровение 20:13 по

следния начин: „И морето предаде мъртвите, които

бяха в него и смъртта и адът (Хадес - бел. прев.)

предадоха мъртвите, които бяха в тях". Телата на хо-

рата, които са се удавили в морето или чийто прах

е бил пръснат над вълните, ще бъдат възкресени;

техните духове, освободени от временния си затвор,

ще се съединят отново с телата си. Това, разбира

се, е само един пример; същото ще стане и с всич-

ки, които са умрели по разни начини и на разни

места.

154

15. Последният съд: Божията справедливост

А какво ще стане с онези, които бъдат осъдени

на Последния съд? Ще трябва ли те отново да пре-

минат през физическа смърт? Не. физическата

смърт, вратата, през която са преминали от нашия

свят към невидимия свят, вече няма да изпълнява

никаква функция. Тя ще отстъпи и ще бъде замене-

на от друга, различна смърт, наречена в нашия па-

саж втората смърт. Какво ще представлява тя?

1. За отделната личност това ще бъде състояние

на нравствена и духовна смърт. Нека си спомним

какво научихме от предишната глава. Новият Завет

казва, че всеки неновороден човек е вече мъртъв в

този живот, помрачен в разбирането си и отчужден

от Божия живот заради закоравяването на сърцето

си. Той е духовно мъртъв, интелектуално замъглен,

емоционално безжизнен (Ефесяни 2:1-3; 4:17-19).

Животът на тази земя дава възможност да се по-

каем, да се помирим с Бога, да бъдем духовно но-

вородени и да споделим Божия живот както тук,

така и отвъд. Но ако човек пропилее тази възмож-

ност и премине през физическата смърт във вечния

свят, и бъде осъден на Последния съд, тогава вто-

рата смърт ще го фиксира завинаги в това състоя-

ние на отчуждение от Божия живот. Това няма да

бъде унищожение, а едно фиксирано за вечността

страшно духовно състояние, необлекчено от живи-

телната милост на Бога или от каквато и да било на-

дежда за подобрение.

2. Това ще бъде духовна смърт не само за отдел-

ната личност, а за цялото общество, сред което тя

съществува. Грехът е не просто духовна болест, от

която човек може да страда сам, в пълна изолация

от всички други грешници. Тя се изразява в отноше-

нието и поведението на човека към другите. Хората,

155

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

които в този живот са били ревниви или завистли-

ви, или похотливи, или измамни, или жестоки, или

горди, или агресивни, няма изведнъж да се превър-

нат в светии, след като преминат през физическата

смърт и се явят пред Последния съд. Смъртта не

върши чудеса. Разказът на Библията за идния свят

не е вълшебна приказка. Представете си какво ще

означава да се живее в общество, в което се шири

такава духовна и морална болест, несмекчена от

Божията благодат, която хората някога са можели

да получат, но вече окончателно и завинаги са отх-

върлили.

Новият Завет изтъква благословенията на живо-

та на изкупените с Бога в небето и чрез контраста

с онзи вид общество, който ще съществува извън

него:

„Блажени тези, които изперат дрехите си, за да

имат право на дървото на живота и да влязат

през портите в града. А отвън са псетата, чаро-

дейците, блудниците, убийците, идолопоклонници-

те и всеки, който обича лъжата и лъже" (Откро-

вение 22:14-15).

6) Огненото езеро. Съдбата на непокаяните и не-

вярващите е описана и като огненото езеро. Дори

ако приемем, че тези термини се използват в пре-

носен, а не в буквален смисъл, можем да бъдем си-

гурни, че те сочат към една реалност, която е далеч

по-страшна от всяко буквално значение на думите.

На първо място, тя включва болката от съзнани-

ето, че си под Божието недоволство (Римляни 2:4-6).

На второ място - болката, че трябва да понасяш

последствията и въздействията на грешното отноше-

ние и поведение (Галатяни 6:7-8). На трето място е

мъката на угризенията, съчетани с нежелание и нес-

156

15. Последният съд: Божията справедливост

пособност да се покаеш за греха, който ги поражда

(Евреи 6:4-8).

Огънят няма да унищожи хората, които са в него,

както би направил земният огън. Господ Иисус го

описва като „пъкъла, където червеят не умира и огъ-

нят не угасва" (Марк 9:47-48). Когато не остане нищо

за горене, огънят угасва; когато червеят няма какво

да яде, той умира. Но тъй като греховната нагласа

на осъдените не се променя, и болката от Божието

недоволство, което тя предизвиква, никога няма да

угасне. А и спомените, които подхранват огъня на уг-

ризенията, никога няма да изчезнат.

От друга страна, също както солта спира разла-

гането на месото, така изглежда вечният огън ще

прекрати напредването на нравственото и духовно

разлагане на изгубените (Марк 9:48-49). Както казва

К. С. Луис: „В своята милост Бог е ограничил бол-

ките на ада. За да се спре трагедията, Бог в милост-

та си е определил вечни граници и е забранил на

вълните да ги преминават." Нравствената и духовна

поквара на всеки отделен човек няма да нараства

безкрайно. Заради Божията милост тя ще остане та-

кава, каквато е била при Последния съд. „Огънят"

ще спре всяко по-нататъшно развитие.

157

16

ПОСЛЕДНИЯТ СЪД

Благостта и строгостта на Бога

Мисълта, че най-накрая ще се възцари справед-

ливост и злосторниците ще бъдат наказани, би тряб-

вало да изпълва всеки здравомислещ човек с дъл-

боко задоволство, дори ликуване. Един древен биб-

лейски поет се изразява по следния начин:

„Пейте на Господа с арфа, с арфа и глас на псал-

мопеене! ... Нека ръкопляскат реките, нека се

радват заедно планините пред Господа, защото

идва да съди земята. Ще съди света с правда и

народите - с правота" (Псалм 98:5-9).

Дори атеистите, които не вярват, че ще има пос-

леден съд, би трябвало да искат да има такъв. Те

със сигурност не могат да се радват, че милионите,

страдали несправедливо и вече умрели, никога -

според тяхната теория - няма да получат справед-

ливост.

159

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

И все пак, този въпрос има и друга страна. Ма-

кар че всеки е за справедливостта и нашето морал-

но чувство ни говори, че справедливостта трябва да

тържествува, човешкото сърце си има собствени мо-

тиви и се свива при самата мисъл, че някое човеш-

ко същество ще бъде подложено на вечно наказа-

ние. Наказанието изглежда невероятно тежко и не-

съразмерно. Дори и човешкият инстинкт би подска-

зал, че милостта трябва да тържествува над строга-

та справедливост. А щом ние мислим така, не тряб-

ва ли още повече Бог да мисли така?

Има и още една причина да се съпротивляваме

на идеята за Последен съд. Тя е съвсем проста.

Всеки от нас осъзнава, че той също е грешил и не-

говите грехове, а не само тези на чудовищните

грешници, също заслужават да бъдат наказани. Ко-

гато хората осъзнаят това, те са склонни да измис-

лят възражения, за да се опитат да си докажат, че

не може и няма да има такова нещо като вечно на-

казание. Нека разгледаме някои от тези възраже-

ния.

ВЪЗРАЖЕНИЕ 1:

„Един Бог на любовта никога не би наказал някого."

ГТьрви отговор. Точно обратното е вярно. Именно

защото Бог е любов, той трябва да накаже греха.

Ако един наркопласьор подмами дъщеря ви, напра-

ви я наркоманка и разсипе целия й живот, Бог няма

да се държи, сякаш нищо не се е случило. Той оби-

ча вашата дъщеря и всеки грях срещу нея предиз-

виква неговия гняв. И ако наркопласьорът не се по-

кае, Бог никога няма да забрави престъплението му,

точно защото Божията любов е вечна. А това озна-

чава, че и неговият гняв срещу наркопласьора ще

бъде вечен.

160

16. Последният съд: Божията благост и строгост

Втори отговор. Бог наистина е Бог на любовта и

никой никога не ни е казвал повече за любовта от

него. Никой не ни е давал да почувстваме по-дълбо-

ко нейната реалност от Иисус Христос. Може би

най-великата и най-прочута проява на Божията лю-

бов е тази: „Защото Бог толкова възлюби света, че

даде Своя Единороден Син, за да не погине нито

един, който вярва в Него, а да има вечен живот"

(Йоан 3:16). Но в този стих трябва да забележим, че

Божията любов се изявява най-вече в това, което

той е извършил, за да ни спаси от погибел. Бог ни

е дал най-великия от всички възможни дарове -

собственото си същество, самия Божи Син. Той е

дал този дар, за да могат грешни хора като нас да

бъдат простени и да не трябва да бъдат наказани за

своите грехове. Самият факт, че Бог е стигнал тол-

кова далеч, за да ни спаси от погибел, трябва да ни

накара да осъзнаем колко сериозно нещо е някой

да погине.

Същото впечатление създават и думите на Хрис-

тос: „Истина, истина ви казвам: който слуша Моето

слово и вярва в Този, който ме е пратил, има вечен

живот и няма да дойде на съд, а е преминал от

смърт в живот" (Йоан 5:24). Тук той апелира за на-

шата вяра и доверие, за да може да ни освободи от

осъждането и да ни спаси от вечната смърт.

Естествено, ние питаме какво право има Иисус

да каже това и на какво основание отправя този

призив. Отговорът е, първо, че той прави това в ка-

чеството си на Съдията на Последния съд: „Защото

Отец не съди никого, а е предал целия съд на Сина

... И Му е дал власт да извършва съд, защото е Чо-

вешкият Син" (Йоан 5:22, 27).

И второ, този, който ще бъде Съдия на Послед-

ния съд, е същият, който на кръста е понесъл нака-

161

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

занието според Божия закон вместо всички, които

ще се покаят и ще повярват, така че да не трябва

те да бъдат наказвани. Но неизбежният извод от

това е, че ако някой пренебрегне Христовия призив

за покаяние и вяра, той неизбежно ще погине.

Тук трябва отново да разгледаме пасажа, който

изучавахме в последната глава (Откровение 20:11-

15) и да обърнем внимание кой точно е решаващи-

ят фактор, който определя дали един човек ще бъде

хвърлен в огненото езеро, или не. Ето стиховете, ко-

ито разкриват това:

„Видях и мъртвите, големи и малки, да стоят пред

престола; и се разгънаха едни книги; и се разгъ-

на и друга книга, която е книгата на живота; и

мъртвите бяха съдени според написаното в кни-

гите - според делата си. ... И ако някой не се на-

мери записан в книгата на живота, той беше

хвърлен в огненото езеро".

Най-напред забележете какво не казва пасажът.

Той не казва, че ако някой човек е извършил мно-

гобройни и ужасни грехове, той ще бъде хвърлен в

огненото езеро. Не казва и че ако човек е извър-

шил само малко и по-дребни грове, и ги е компен-

сирал с множество добри дела, той няма да бъде

хвърлен в огненото езеро. Според този пасаж реша-

ващият фактор е следният: „Ако някой не се намери

записан в книгата на живота, той беше хвърлен в ог-

неното езеро" (Откровение 20:15).

Тази книга на живота е книгата на живота на Аг-

нето (вж. Откровение 21:27). В нея са записани име-

ната на всички, които са се покаяли и са положили

вярата си в Божия Агнец, Христос. И тъй като той е

платил за греховете им вместо тях, Новият Завет им

дава следните славни уверения: „И така, сега няма

162

16. Последният съд: Божията благост и строгост

никакво осъждане за онези, които са в Христос

Иисус. ... Ще се спасим от гняв чрез Него" (Римля-

ни 8:1; 5:8-9). Нещо повече, всички, които са приели

Христос за свой Заместник и Спасител, могат още

тук и сега да бъдат сигурни, че техните имена са за-

писани в книгата на живота. Апостол Павел и прия-

телите му са знаели това (филипяни 4:3) и ние също

можем да го знаем.

Ако обаче хората отхвърлят Спасителя, когото

Бог е изпратил, както за жалост правят мнозина,

техните имена няма да са записани в книгата на жи-

вота на Агнето. Тогава какво може да направи Бог,

за да ги спаси? Те сами са направили своя избор и

неизбежно ще бъдат хвърлени в огненото езеро и

ще понесат наказанието и последствията от своите

грехове. Но няма да има кого да обвиняват освен

себе си. Със сигурност няма да могат да критикуват

Бога за това. Бог съчетава в себе си абсолютно

всичко добро. За тези, които го отхвърлят, просто

по дефиниция не може да има алтернативен рай. А

и Бог не е морално задлъжен да им дава невъзмож-

ното. Те са обикнали тъмнината повече от светлина-

та, защото делата им са зли (Йоан 3:19), и ще полу-

чат онова, което сами са избрали.

Нека сега отбележим и една друга черта на Бо-

жията справедливост. Всички, които отхвърлят Бо-

жието спасение, ще имат еднаква участ - те ще бъ-

дат хвърлени в огненото езеро. Но не всички ще по-

несат еднакво тежко наказание. В пасажа се казва,

че те ще бъдат съдени според делата си. Дори в

един човешки съд двама души могат да бъдат осъ-

дени за едно и също престъпление, но да получат

различни присъди заради смекчаващи вината обсто-

ятелства в единия случай и липса на такива в дру-

гия. Една знатна дама, чиято гордост не й е позво-

163

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

лила да се смири, да се покае и да се довери на

Спасителя, ще бъде завинаги изгубена, но няма да

бъде наказана със същите страдания като например

Хитлер, чиито ръце са изцапани с кръвта на милио-

ни.

Нещо повече, за да се уверим, че Бог е справед-

лив и безпристрастен във всичките си дела, нека си

припомним и една друга черта на неговия съд. Всич-

ки, които положат вярата си в Христос за спасение,

ще бъдат спасени въз основа не на своите дела, а

на своята вяра. От друга страна, тези, които след

своето обръщане са изживели живота си угодно на

Бога, ще бъдат наградени за добрите си дела, дока-

то онези искрени вярващи, които въпреки всичко са

живели нехайно, и чиито дела на се били на нужно-

то ниво, ще изгубят тази награда. Техните недостой-

ни дела ще изгорят, въпреки че самите те ще бъдат

спасени като преминали през огън (1 Коринтяни

3:14-15).

ВЪЗРАЖЕНИЕ 2:

„Но милиони хора през вековете и преди, и след

Христос никога не са чували за него. Справедливо

ли е Бог да ги осъди за това, че не са повярвали в

Иисус?"

Не, не би било справедливо, и той няма да го

направи. Бог никога няма да осъди някого за това,

че не е повярвал нещо, което не е чул (Йоан 15:22-

24). Всички хора обаче дълбоко в сърцето си знаят,

че има Бог. Вселената предлага достатъчно свиде-

телства за неговото съществуване. И всички хора

знаят със съвестта си, че са съгрешили срещу Бога

(Римляни 1:18-2:16). Тези, които изповядат греховете

си и се уповават на Божията милост, ще бъдат прос-

тени. Жертвата на Иисус на кръста дава възмож-

164

16. Последният съд: Божията благост и строгост

ност Бог съвършено справедливо да прости грехо-

вете им дори и да не са чули за Иисус (Римляни

3:25). И така, хората ще бъдат съдени според своя

отклик на светлината, която са имали, а не на свет-

лината, която са нямали.

Но всички, които четат тази книга, са чули за

Иисус. Затова нека се вслушат в неговото предуп-

реждение, че при Последния съд много внимателно

ще бъде преценено каква светлина е имал човек,

каква възможност да познае истината и да повярва.

Според Христос тези, които имат най-много светли-

на, не непременно реагират най-правилно. И по вре-

мето на самия Христос много от културните и рели-

гиозните народи са били по-малко готови от езични-

ците да се покаят и да повярват (Лука 11:29-32).

ВЪЗРАЖЕНИЕ 3:

„Несправедливо е Бог да наказва някого за цяла

вечност, след като греховете му, колкото и да са го-

леми, са били извършени за краткия период от око-

ло седемдесет години."

Това възражение се основава на едно двойно не-

доразумение.

1. То предполага, че след като са грешили в този

живот, онези, които отхвърлят Бога и Христос, някак

си ще престанат да бъдат грешни в идния свят. Това

не е вярно.

2. То предполага, че след като са отказали да се

покаят в този живот, те биха се покаяли и биха по-

вярвали в Спасителя в идния свят. Но това също не

е вярно. Онези, които са отхвърлили Спасителя и са

се опълчили срещу Бога тук, ще продължават да го

правят и след това. Те са виновни за вечен грях

(Марк 3:29). Богатият човек от историята на Господ

Иисус (Лука 16:19-31), който след смъртта си се ока-

165

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

за в мъки, отделен от Бога, показа признаци на съ-

жаление и мъка, но не и на искрено покаяние.

ВЪЗРАЖЕНИЕ 4:

»Ако всичко това е вярно, един Бог на любовта

би накарал хората да се покаят и да повярват в

него дори против волята им."

Не, той не би го направил. Едно от нещата, кои-

то отличават човешките същества от животните и

растенията, е свободната воля. Човекът е морално

и духовно същество, създадено по Божия образ, с

внушителната способност да избира дали да обича

и да се покорява на своя Творец, или да го отхвър-

ли. Бог няма да отнеме на хората тази свободна

воля дори и с цел да ги спаси. Защото, ако го нап-

рави, онова, което ще се спаси, вече няма да е чо-

вешко същество, а животно, растение или дори ма-

шина. Освен това Бог не е диктатор. Човек може да

го отхвърля и да му се противопоставя, и въпреки

това да съществува вечно.

ВЪЗРАЖЕНИЕ 5:

.Насочването на човешкото внимание най-вече

към онова, което ще се случи след смъртта, разсей-

ва хората и ги обезсърчава да живеят пълноценно

своя живот тук, на земята."

Точно обратното е вярно. Вярата в рая и ада

придава на всяка мисъл, нагласа и действие в на-

шия живот на земята огромно значение. Именно от-

казът да вярваме в рая и ада прави относителни и

разрушава моралните и духовните ценности на чо-

века.

166

16. Последният съд: Божията благост и строгост

ВЪЗРАЖЕНИЕ 6:

.Само едно безчувствено чудовище би повярвало

и би проповядвало вечен ад."

Но не друг, а Иисус Христос, който повече от

всички е учел хората, че Бог е любов, през сълзи е

предупреждавал за реалността на ада. Той е гово-

рил на тази тема повече от всеки друг в Библията.

Той, който е умрял, за да ни спаси от ада, и днес

предупреждава, че не е умрял напразно. Той и днес

скърби за всеки непокаял се човек, както е скърбял

за Ерусалим: „Ерусалиме! Ерусалиме! Ти, който из-

биваш пророците и с камъни убиваш пратените до

теб! Колко пъти съм искал да събера твоите деца,

както кокошка прибира пилците под крилата си, но

не искахте!" (Лука 13:34).

В тези тъжни думи на Иисус се чува как бие сър-

цето на Бога, нашия Създател. „Защото Аз нямам

благоволение в смъртта на умиращия, заявява Гос-

под Бог. Затова обърнете се и живейте" (Езекиил

18:32).

Затова, ако сме мъдри, ще последваме примера

на безбройните хора през вековете, които са „се

обърнали към Бога от идолите, за да служат на жи-

вия и истинен Бог и да очакват Неговия Син от не-

бесата, когото Той възкреси от мъртвите - Иисус,

който ни избавя от идещия гняв" (1 Солунци 1:9-10).

167

17

СПАСЕНИЕ

Всеобхватното понятие

Идеята за спасението е централна в Новия За-

вет. Причината за това е очевидна. Преди раждане-

то на Христос Йосиф, бъдещият съпруг на Мария,

получава указание да нарече детето „Иисус" - гръц-

ката форма на едно еврейско име, което означава

„Господ спасява". Това име му се дава, както казва

ангелът, „защото Той е, който ще спаси народа Си

от греховете му" (Матей 1:20-21). Следователно, спа-

сението е целта на идването на Христос на света:

„Човешкият син дойде да потърси и да спаси изгу-

беното" (Лука 19:10; вж. също Йоан 3:17; 1 Тимотей

1:15).

Затова е естествено, че думите спасение, спаси-

тел, спасявам се срещат много често в Новия Завет.

Нещо повече, спасение е много широк, всеобхватен

термин. Той обединява много от другите понятия

като оправдание, изкупление, новораждане, вечен

живот и т. н., които вече разгледахме. Всеки от тези

169

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

термини определя даден аспект. на спасението.

Нещо повече, идеята за спасение често присъства в

контекст, в който самата дума не се използва. В

светлината на това, изучаването на спасението ще

ни помогне да направим преглед на всичко, разгле-

дано в тази книга.

МНОГОТО НЮАНСИ НА ДУМАТА

Гръцкият глагол спасявам (sozo) има няколко ню-

анса. Той може да означава избавям някого от

опасност или избавям някого от болест, т. е. „изце-

лявам". В евангелията виждаме Иисус да спасява

хора и в двата смисъла на тази дума. В отговор на

зова на Петър: „Господи, спаси ме", Христос го спа-

сява от удавяне (Матей 14:30-31). Той изцелява една

жена от продължителна болест и й казва: „Дъще,

твоята вяра те спаси; иди си с мир" (Лука 8:48). Той

уверява един човек, чиято дъщеря току-що е умря-

ла: „Само вярвай и тя ще се спаси", и след това

отива в дома на човека и възкресява дъщеря му

(Лука 8:49-56).

На други места обаче Христос използва термина

спасявам в нравствен и духовен смисъл. Например

Той казва на една грешна, но каеща се жена: „Про-

щават ти се греховете. ... Твоята вяра те спаси. Иди

си с мир" (Лука 7:48, 50). Именно в този смисъл най-

често се използват думите спасявам и спасение в

Новия Завет. А много от актовете на физическо из-

целение и освобождаване, които Христос извършва,

също служат като илюстрации на спасението на ду-

ховно ниво.

В Йоан 9 гл., когато дарява зрение на един сле-

породен човек, Христос използва това физическо

спасение като илюстрация на своята способност да

дава духовно зрение на духовно слепите: „И Иисус

170

17. Спасение: всеобхватното понятие

каза: За съд дойдох Аз на този свят: за да виждат

невиждащите, а виждащите да ослепеят" (Йоан

9:39). В тази глава ние ще се интересуваме най-вече

(макар не единствено) от нравственото и духовно

спасение.

И тъй като това е всеобхватен термин, който

обозначава това, което Бог е направил, прави и ще

направи за вярващия, той се използва в три грама-

тични времена: минало, сегашно и бъдеще.

Спасение в минало време

Според Новия Завет Бог желае всички хора да

се спасят и за тази цел Христос е дал себе си като

откуп за всички (1 Тимотей 2:3-6). Добрата новина е,

че спасението е достъпно за всички, макар да се

осъществява едва когато хората повярват. Но вед-

нага щом някой повярва, той може с право да гово-

ри за своето спасение като за нещо вече настъпи-

ло. Няма нужда колебливо да казва: „Надявам се

накрая да се спася." Той спокойно може да каже:

„Спасен съм." Като говори на вярващите, Новият

Завет казва: „По благодат сте спасени" (Ефесяни

2:5). Това не означава, че те вече се наслаждават

на цялото спасение, тъй като някои негови фази все

още предстоят. Но други фази на спасението влизат

в сила и са вече завършени в момента, в който чо-

век искрено и лично предаде себе си на Христос.

Ето някои от тези фази:

1. Прошка. В случая с грешната жена, която спо-

менахме по-горе, Христос три пъти използва изра-

зи, които показват вече завършено действие: „Про-

щават и се многото грехове. ... Прощават ти се гре-

ховете. ... Твоята вяра те спаси" (Лука 4:47, 48, 50).

По същия начин апостол Йоан казва: „Пиша на вас,

дечица, защото вашите грехове са простени заради

171

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

Неговото име" (1 Йоан. 2:12); а апостол Павел пише:

„Той (Бог) ... прости всичките ви престъпления" (Ко-

лосяни 2:13).

Писанието използва няколко метафори, за да ни

покаже пълнотата на тази прошка. Нашите грехове

са:

а) извън полезрението на Бога: „Хвърли зад гър-

ба Си всичките ми грехове" (Исая 38:17);

б) безкрайно отдалечени: „Колкото е далеч изто-

кът от запада, толкова е отдалечил от нас престъп-

ленията ни" (Псалми 103:12);

в) изличени: „Аз съм, който изтривам твоите

престъпления" (Исая 43:25);

г) забравени: „Ще простя беззаконието им и гре-

ха им няма да помня вече" (Еремия 31:34);

д) невъзстановими: „Кой е Бог като теб, който

прощава беззаконие и прощава престъплението ...

Ще стъпче беззаконията ни. И ще хвърлиш в морс-

ките дълбини всичките им грехове" (Михей 7:18-19).

2. Обновление и нов духовен живот (вж. глава 7).

а) „Той ни спаси не чрез праведни дела, които

сме извършили, а по Своята милост, чрез окъпване-

то на новорождението и обновяването на Светия

Дух" (Тит 3:5).

б) „Бог обаче ... въпреки че бяхме мъртви в прес-

тъпленията си, ни съживи заедно с Христос. ... По

благодат сте спасени чрез вяра, и то не от сами вас

- това е дар от Бога - не чрез дела, за да не се

похвали никой" (Ефесяни 2:4-9).

3. Помирение с Бога (вж. глава 4).

„И не само това, но се и хвалим в Бога чрез на-

шия Господ Иисус Христос, чрез когото получихме

сега това примирение" (Римляни 5:11).

172

17. Спасение: всеобхватното понятие

Спасение в сегашно време

Спасението засяга не само миналото на един чо-

век. То оказва влияние и върху настоящето му. Един

добър пример за това е Закхей (прочетете неговата

история в Лука 19:1-10). Спасението на дома на Зак-

хей му носи не само прошка за неговото минало, но

и радикално променя настоящия му начин на живот.

То пробужда социалната му съвест. Закхей предла-

га да върне четирикратно на хората данъците, кои-

то преди това е събирал в по-висок от законния

размер чрез изнудване. Нещо повече, той вече не

желае да печели пари само за себе си, дори и за-

конно, докато неговите съграждани тънат в нищета:

„Давам половината от имота си на бедните."

Грижата за бедните, болните и сакатите винаги е

била характерен белег на истинското християнство.

Хората, които са спасени чрез евангелието на Хрис-

тос, са задължени да живеят във всички области от

живота си така, че „да украсяват във всичко учени-

ето на Бога, нашия Спасител". С други думи, те

трябва да демонстрират колко привлекателно е

евангелието, като показват практическото му въз-

действие върху техния начин на живот (Тит 2:10-14).

Ето още една област, в която спасението трябва

да управлява живота на християнина. Христос каз-

ва така: „Който иска да спаси живота си, ще го за-

губи, а който загуби живота си заради Мен и зара-

ди благовестието, ще го спаси" (Марк 8:35). Ще раз-

берем това твърдение по-добре, ако знаем, че гръц-

ката дума, която тук е преведена като „живот", при-

тежава широк обхват от значения. Тя може да озна-

чава нашия физически живот (както в Матей 2:20):

„Измряха онези, които искаха живота на Детето."

173

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

Може да означава и „душа", т. е. вътрешния живот

на един човек, всичко, което прави живота нещо по-

вече от просто съществуване - нашата любов, енер-

гия, интелект, емоции, способности, желания, амби-

ции (както в 3 Йоан. 2). „Моля се да благоуспяваш

във всичко и да си здрав, както благоуспява душа-

та ти." Както скоро ще видим, в думите на Господ

Иисус, които цитирахме (Марк 8:35), думата има и

двете значения.

Но как може човек да спаси живота си (или ду-

шата си), като го изгуби? Това не е ли противоре-

чие? Ние ще можем разберем това само ако пом-

ним, че този свят не е единственият; има и друг -

идещото Божие царство. Това е контекстът, в който

Христос казва тези думи: „Ако се срамува някой от

Мен и от Моите думи в този прелюбодеен и грешен

род, то и Човешкият Син ще се срамува от него, ко-

гато дойде в славата на Своя Отец със светите ан-

гели" (Марк 8:38).

Христос току-що е предсказал, че властите в Еру-

салим ще го умъртвят. Петър, предвиждайки, че ако

това стане, те биха могли да убият и него, се опит-

ва да убеди Христос да избегне екзекуцията. Но

Христос не желае да направи компромис със своя-

та мисия, за да спаси живота си. Той предупрежда-

ва Петър да не се опитва да спаси живота си в този

свят, отричайки се от Христос: ако направи това, ще

го изгуби в идния свят. Впоследствие, както знаем,

Петър се уплашва и се отрича от Христос. Но това

е само временно падане, от което Христос го възс-

тановява чрез своето застъпничество (Лука 22:31-

34).

Урокът обаче остава за всички нас. Наистина,

ние не получаваме спасението си по заслуги, като

174

17. Спасение: всеобхватното понятие

станем мъченици за Христос. Спасението е безплат-

но, то е подарък. Но ние не можем да имаме дара

на спасението без Спасителя. „На вас - казва Пи-

санието - ви е дадено относно Христос не само да

вярвате в Него, но и да страдате заради Него" (фи-

липяни 1:29). Представете си, че някога попаднем в

ситуация, в която се налага да избираме дали да се

откажем от Христос и да спасим физическия си жи-

вот, или да отстояваме вярата си в него, да му ос-

танем верни, и да изгубим живота си в този свят. В

такъв момент ние трябва да сме готови да изгубим

живота си в този свят, като сме уверени, че ще го

спасим в идния. А ако спасим живота си в този

свят, като се отречем от Христос, ще го изгубим в

идния.

Нещо повече, животът в този свят не е нещо, ко-

ето можем да затворим в кутия и да го приберем на

сигурно място. Той трябва да се живее - неговата

енергия, време, амбиции, любов, способности тряб-

ва да бъдат употребени за хора, неща или проекти.

Въпросът е за какво си заслужава да ги употребим.

Вярващият е призован да върши всичко с цялото

си сърце, като за Господа (Колосяни 3:23), и да пос-

вещава възможно най-много време и енергия на

разпространението на Христовото евангелие. Ако

той вземе решение да изживее живота си по този

начин, рано или късно това ще изисква от него жер-

тви и себеотрицание. За един невярващ човек ще

изглежда, че вярващият сякаш пропилява живота си

и го хвърля на вятъра. Но в действителност всичко,

което той прави за Христос или отдава за Христос

и за неговите интереси, има постоянно и вечно зна-

чение. Резултатите от него ще траят вечно (Йоан

12:25).

175

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

От друга страна, ако вярващият не е готов да жи-

вее за Христос и употребява своето време, енергия,

любов и способности егоистично, само за себе си

или само за светски или недостойни неща, тогава,

що се отнася до вечното Божие царство, всичко, ко-

ето той е изразходвал, ще бъде изгубено завинаги.

И когато Христос при своето второ идване прегле-

да делата на този човек, те ще изгорят и той ще

претърпи загуба, въпреки че самият той ще бъде

спасен (1 Коринтяни 3:10-15).

Спасение в бъдеще време

Макар че вярващият може с увереност да каже:

„Аз съм спасен", важни моменти от неговото спасе-

ние все още предстоят. Ето защо може да се каже,

че той се надява за тях - не защото са несигурни,

а просто защото още не са се осъществили.

Вярващият има пълно основание да говори за

тези аспекти на спасението със същата увереност

като за миналите. Той може смирено да каже: „Аз

ще бъда спасен." Тези бъдещи аспекти на спасени-

ето включват:

1. Спасение от Божия гняв. „Много повече сега,

като сме оправдани чрез Неговата кръв, ще се спа-

сим от гняв чрез Него" (Римляни 5:9; вж. също 1 Со-

лунци 5:9-10).

2. Изкупването на нашите физически тела. Това

също е нещо, което ще настъпи при второто идване

на Христос.

а) „Защото нашето гражданство е на небето, от-

където и очакваме Спасител - Господ Иисус Хрис-

тос, който ще преобрази нашето унижено тяло, за

да стане съобразно с Неговото славно тяло според

176

17. Спасение: всеобхватното понятие

действието на Неговата сила, с която Той може да

покори всичко на себе си" (филипяни 3:20-21).

б) „И не само то, но и ние, които имаме първите

плодове на Духа, самите ние стенем в себе си и

жадно очакваме осиновението, тоест изкупването

на нашето тяло. Защото с тази надежда ние се спа-

сихме; но надеждата, която се вижда, не е вече на-

дежда; защото кой се надява за това, което вижда?

Но ако се надяваме за онова, което не виждаме, то-

гава с търпение го чакаме" (Римляни 8:23-25).

3. Окончателното осввщение на християнина (вж.

глава 14).

а) „Благословен да бъде Бог и Отец на нашия

Господ Иисус Христос, който според голямата Си

милост ни новороди за жива надежда чрез възкре-

сението на Иисус Христос от мъртвите за наследст-

во нетленно и неопетнено, и което не повяхва, за-

пазено на небесата за вас" (вж. 1 Петр. 1:3-5).

б) „Когато Христос, нашият живот, се яви, тогава

и вие ще се явите с Него в слава" (Колосяни 3:4).

4. Влизането на християнина в небето. Влизане-

то на вярващия в небето може да стане по два на-

чина. За тези, които починат, преди Господ да дой-

де втори път, се казва, че са „далеч от тялото ... у

дома при Господа" (2 Коринтяни 5:8), макар физи-

ческото им тяло все още да не е възкресено. При

идването на Господа техните мъртви тела ще бъдат

възкресени, телата на вярващите, които все още са

живи, ще бъдат изменени и всички ще бъдат грабна-

ти да посрещнат Господа във въздуха (1 Солунци

4:13-18).

„Ето, казвам ви една тайна: не всички ще почи-

нем, но всички ще се изменим в един миг. в миг-

ване на око, при последната тръба; защото тръ-

177

КЛЮЧОВИ БИБЛЕЙСКИ ПОНЯТИЯ

бата ще затръби и мъртвите ще възкръснат нет-

ленни, и ние ще се изменим. ... А когато това

тленното се облече в нетление и това смъртното

се облече в безсмъртие, тогава ще се сбъдне на-

писаното слово: „Погълната беше смъртта побе-

доносно." (1 Коринтяни 15:51, 52, 54).

В този смисъл Писанието казва: „Нашето спасе-

ние е по-близо сега, отколкото когато повярвахме"

(Римляни 13:11) - по-близо, защото всеки изминал

ден ни приближава все повече до Христовото ива-

не.

178

От същите aßmopu

ХриешямстВо&о

tfft/ум им истшТ

Християнството -

опиум или истинн

НИ) стр.

Карл Маркс пише: "Религията е стонът

на потисканото същество, сърцето на

безсърдечния свят... опиумът за народа." С

| тези думи Маркс критикува не само лъжли-

вите религии. Самата Библия с не по-малка

острота осъжда фалшивата религиоз-

ност. Маркс обаче осъжда Всякаква вяра в

Бога. Дали е бил прав? Дали независимост-

та от Бога е решението на нашите проб-

леми - или no-скоро причината за тях?

Много мислещи хора срещат трудности, които им пречат

да приемат посланието на християнството. Тази книга има за

цел да разгледа честно някои от тези трудности и да покаже,

че те не са непреодолими. Личната вяра в Христос не е интелек-

туално самоубийство.

Дефанщия

ма

християнството

Дефиниция пя

християнството

li<'|H4l

IÖ.S стр.

Попитали веднъж известния индийски

философ и държавник Махатма Ганди

защо не се присъедини към християнска-

та църква. Той отговорил: „Към коя?" Наи-

стина, в световен мащаб съвременното

християнство представлява много обър-

кана и объркваща картина.

В течение на историята по християнството са полепнали

немалко суеверни добабки като ракообразни животинки по кор-

пуса на кораб и често е трудно да се различи неизменната сър-

цевина на християнството. Целта на тази книга е да помогне

на читателя да разбере тази сърцевина.

ТУК ЩЕ ПРОЧЕТЕТЕ: Фаталният недостатък на сбета

Магията и евангелието

Христос сред философите

Библия

Верен

Moo cmp.

Библията - ребизирано изда-

ние „Верен" на съвременен бъл-

гарски език ползба като изход-

на осноВа преВода фоти-

ноб/СлаВейкоВ/Николоб. Точ-

ността на текста е гарантира-

на от изключително подробно-

то срабнение с оригиналните

текстобе и реномирани пребо-

ди. Изданието съдърЖа подроб-

ни препратки, паралелни паса-

Жи, кратък тематичен конкор-

данс и прилоЖен атлас с 11

цбетни карти.

НоВият Забет

Псалми

Притчи

Верен

615 стр.

Нобият Забет с Псалми и

Притчи на съвременен българ-

ски език, ревизирано издание

„Верен", е с едър шрифт, удобен

за четене.

Точността на текста е гарантирана от изключи-

телно подробното срабнение с оригиналните текс-

тобе и реномирани npeßogu. Изданието сьдърЖа

подробни препратки и паралелни пасаЖи.

Никой не може да смята себе си за наистина

образован човек, без да има някакви познания

върху Библията. Тя е първата важна книга, която

е била отпечатана, и никоя друга книга не е била

четена от повече хора и публикувана на повече

езици. Тя е оказала, и все още оказва огромно

влияние върху световната мисъл.

Когато я четем срещаме в нея думи и понятия,

които, макар в известен смисъл познати, не мо-

жем веднага да разберем, тъй като се използват

като специални термини. Както във всяка друга

област, усвояването на специалните термини на

Библията ни помага не само да я разбираме по-

добре, но и по-добре да я представяме на други-

те и така да им отваряме прозорец към един цял

нов свят.

проф. д-р Дейвид У. Гудинг е магистър на хуманитарни-

те науки, доктор на науките, заслужил професор по старо-

заветен гръцки в кралския университет в Белфаст и член

на Кралската ирландска академия. Професор Гудинг актив-

но изнася лекции на библейски теми в много страни. Той

е автор на редица академични трудове и библейски комен-

тари. На българския читател е познат с коментара си на

Посланието към Евреите („Непоклатимото царство", ИК

Нов Човек) и на Евангелието според Йоан 13-17 гл. („В учи-

лището на Христос", ИК ВЕРЕН).

проф. д-р Джон К. Ленокс е магистър и доктор на нау-

ките, научен сътрудник към Грийн Колидж, Оксфорд, и

старши преподавател в института Уитфийлд. Той е автор на

редица академични трудове в областта на чистата матема-

тика. Популярен лектор по математика и апологетика в

много страни.

Table of Contents

Key Bible Concepts