СВЕТЛИНА

ПО ПЪТЯ

ВЕРЕН

Уилиям Макдоналд

СВЕТЛИНА ПО ПЪТЯ

Уилиям Макдоналд

Издателство ВЕРЕН

Първо издание 2007

Оригинално заглавие: One Day at a Time

© 1985 by William McDonald

© на българското издание 2007 Верен ЕООД

София, пл. „Славейков" 1

www.veren.org

превод: Юлиана Балканджиева

предпечат и печат: Верен ЕООД

ISBN 978-954-8225-60-1

1. януари

„Този месец ще ви бъде начало на месеците, ще ви бъде първият от ме-

сеците на годината. " Изход 12:2

Новогодишните намерения са добро нещо, но са крехки - лесно се на-

рушават. Новогодишните молитви са по-добро нещо, защото се издигат

пред Божия престол и задействат Неговите отговори. И днес, в начало-

то на една нова година, нека се помолим с тези молитви:

Господи Иисусе, днес аз Ти се посвещавам наново. Искам да вземеш

живота ми в Твоите ръце през идващата година и да го употребиш за

Твоя слава. ,3земи живота ми, Иисусе, на теб го предавам изцяло."

Моля Те да ме пазиш от грях и от всичко, което по някакъв начин по-

зори името Ти.

Помогни ми да бъда готов да се уча от Светия Дух. Искам да раста и

да напредвам с Теб. Не ме оставяй да се върна в старите коловози.

Искам девизът ми за тази година да бъде: „Той трябва да расте, а пък

аз - да се смалявам." Цялата слава нека бъде за Теб. Помогни ми да не

я пожелавам за себе си.

Научи ме да взимам всички решения с молитва. Страхувам се да се

опирам на собствения си разум. „Господи, зная, че пътят на човека не

зависи от него; не е за човека, който ходи, да оправя стъпките си." (Ере-

мия 10:23)

Помогни ми да не бъда зависим от света, дори и от похвалите или уко-

рите на приятели и познати. Дай ми неразделен, чист стремеж да върша

винаги това, което е угодно на Теб.

Запази ме от това, да критикувам другите и да говоря лошо за тях. По-

могни ми думите ми да бъдат полезни и изграждащи.

Води ме при души в нужда. Искам да бъда приятел на грешниците,

както си Ти. Дай ми сълзи на състрадание към изгубените. „Нека виж-

дам множествата като своя Спасител, докато очите ми от сълзи ослепе-

ят. Нека гледам с милост изгубените овце, нека ги обичам от любов към

Него."

Господи Иисусе, предпази ме от това, да стана студен, озлобен или ци-

ничен, независимо какво се случва в живота ми.

Води ме при боравенето ми с пари. Помогни ми да бъда добър нас-

тойник на нещата, които Ти си ми поверил.

Помогни ми постоянно да помня, че тялото ми е храм на Светия Дух.

Нека тази велика истина да определя цялото ми поведение.

И още, Господи Иисусе, моля Те това да бъде годината, през която Ти

ще се завърнеш. Копнея да видя лицето Ти и да се поклоня пред Теб.

Нека тази блажена надежда да да бъде жива в сърцето ми и да ме осво-

боди от всичко, което ме привързва към тази земя. Нека постоянно жи-

вея в очакване на Твоето идване. „Амин, ела, Господи Иисусе!"

2. януари

„ Със смирение нека всеки счита другия за по-горен от себе си."

Филипяни 2:36

Да считаш другите за по-горни, е неестествено. Падналата човешка

природа се съпротивлява, когато на нашето его се нанесе такъв удар. По

човешки това е направо невъзможно - сами по себе си ние нямаме си-

лата да водим такъв свръхестествен живот. Но чрез Божията сила е въз-

можно; обитаващият в нас Свети Дух ни дава способността да поста-

вим нашето „аз" на заден план, така че други да бъдат почетени.

Гедеон е хубава илюстрация за нашия стих. След като неговите 300

мъже са разбили армията на мадиамците, той повиква мъжете от Еф-

рем, за да довършат врага. Те отрязват пътя за бягство на разгромената

войска и пленяват двамата мадиамски князе. И въпреки това се сърдят,

че не са били извикани на помощ по-рано. Гедеон им отговаря, че паби-

ръкът на Ефрем е по-добър от гроздобера на Авиезер (Съдии 8:2), т. е.

че операцията за прочистване, проведена от ефремците, според него е

била по-славна от целия военен поход на Гедеон. Тази безкористна по-

зиция успокоява ефремските мъже.

Йоав също показва себеотрицание, когато превзема Рава и извиква

Давид, за да нанесе последния удар срещу града (2. Царе 12:26-28). Йо-

ав не е имал нищо против, дори е желаел Давид да получи славата от

победата. Това е един от благородните моменти в живота на Йоав.

Апостол Павел е считал филипяните за по-горни от себе си. Той каз-

ва, че тяхното поведение и служение са истинската жертва за Бога, до-

като самият той е само възлиянието, което се принася върху жертвата и

служението на тяхната вяра (Филипяни 2:17).

В по-ново време веднъж един много уважаван Божи служител чакал

заедно с други известни проповедници в една странична стая, за да из-

лезе в голямата зала. Когато се появил на сцената, гръмнали оглушител-

ни ръкопляскания. Той обаче бързо отстъпил настрани, за да получат

овациите другите, които излизали след него.

Най-великият пример за себеотрицание е Господ Иисус. Той се уни-

жи, за да бъдем ние възвисени. Той стана беден, за да станем ние бога-

ти. Той умря, за да живеем ние.

„Имайте в себе си същия стремеж на ума, който беше и в Христос

Иисус."

3. януари

„Не съдете по вида, а съдете справедливо." Йоан 7:24

Една от най-дълбоко вкоренените слабости на падналото човечество е

постоянната склонност да съдим по вида. Ние преценяваме човека по

външността. Преценяваме една употребявана кола по състоянието на

боята и лака. Преценяваме една книга по корицата. Независимо колко

пъти сме се разочаровали и илюзиите ни са били разбивани, ние пак

упорито отказваме да се научим, че не всичко, което лъщи, е злато.

В своята книга ,Чувства за малоценност - истинска епидемия" д-р

Джеймс Добсън казва, че физическата красота е най-високо цененото

човешко качество в нашата култура. По неговите думи ние сме я пре-

върнали в „златния еталон за стойност на човека". Така напр. възраст-

ните обръщат повече внимание на едно хубавичко дете отколкото на ед-

но обикновено. Често учителите пишат по-високи оценки на външно

привлекателните деца. Красивите деца биват наказвани по-малко от

другите. Невзрачните деца много по-често трябва да отговарят за дея-

нията си.

Самуил би избрал за цар високия, красив Елиав (1. Царе 16:7), но Гос-

под го коригира: „Не гледай на вида му, нито на високия му ръст, поне-

же съм го отхвърлил; защото Господ не гледа на това, на което гледа чо-

век; понеже човек гледа на лицето, а Господ гледа на сърцето."

Най-драстичният пример за неправилна преценка в човешката исто-

рия е отношението към Господ Иисус, когато Той идва на земята. Явно

Той не е бил привлекателен, що се отнася до физическата Му външност.

„Нямаше вид, нито великолепие, че да погледнем на Него, нито изглед,

че да Го харесаме." (Исая 53:2) Ние не видяхме красота в единствения

истински красив човек, който някога е живял!

Сам Той обаче никога не е паднал в този ужасен капан на преценява-

нето по външния вид. Още преди Той да дойде, за Него е пророкувано:

„Няма да съди според гледането на очите Си и няма да решава според

слушането на ушите Си." (Исая 11:3) За Него има значение не лицето, а

характерът; не опаковката, а съдържанието; не физическото, а духовно-

то.

4. януари

„Не чрез мощ, нито чрез сила, а чрез Моя Дух, казва Господ на Войнс-

твата. " Захария 4:6

Този стих съдържа важната истина, че делото на Господа не се върши

чрез човешки ум или сила, а чрез Светия Дух.

Виждаме това при завладяването на Ерихон. Стените не падат от сил-

ните оръжия на Израил. Господ предава града в ръцете му, когато све-

щениците надуват тръбите.

Ако ставаше въпрос за голяма войска, Гедеон никога не би победил

мадиамците, тъй като неговата армия беше намалена от Господа до 300

мъже. А и тяхното крайно неконвенционално въоръжение се състоеше

от факли и глинени делви. Никой друг освен Господ не може да е спе-

челил тази победа.

С човешките си способности и умения учениците са ловили риба ця-

ла нощ и не са хванали нищо. Това е дало на Господ възможността да

им покаже, че за своето ефективно служение те трябва да зависят от Не-

го.

Лесно можем да се поддадем на мисълта, че парите са най-голямата

нужда в мисионерската работа. Но това никога не е било така и няма и

да бъде. Хъдсън Тейлър е бил напълно прав, когато е казал, че не бива

да се страхуваме от твърде малко пари, а от твърде много непосветени

на Господа пари.

Понякога ние се впускаме в дипломатически тактики зад кулисите,

мащабни рекламни кампании, психологически манипулативни трикове

или впечатляваща реторика. Инвестираме в гигантски строителни начи-

нания и си изграждаме истински империи от организации - и сме дос-

татъчно глупави да мислим, че това е ключът към успеха.

Но не чрез мощ, нито чрез сила, нито чрез някое от тези средства се

върши успешно Божията работа. Това става чрез Божия Дух.

Голяма част от така наречената християнска работа би си вървяла

много добре и ако не съществуваше Свети Дух. Но в истинската работа

за Господа Светият Дух е незаменим. Там духовната борба се води не с

плътски оръжия, а с молитва, с вяра и с Божието слово.

5. януари

„Народът, който е при теб, е прекалено много." Съдии 7:2

Всеки от нас, съзнателно или не, се стреми към големи бройки и е

склонен да преценява успеха по статистиката. Към малките групи вина-

ги се изпитва леко презрение, докато масите от хора предизвикват вни-

мание и уважение. Какво би трябвало да бъде нашето отношение в та-

зи област?

Не бива да презираме големите бройки, ако те са плод на действието

на Светия Дух. Така е било на Петдесетница, когато повече от 3000 ду-

ши наведнъж са влезли в Божието царство.

Трябва да се радваме на големите бройки, когато те означават слава за

Бога и благословение за хората. За нас би трябвало да е съвсем нормал-

но да копнеем за много, много хора, които издигат сърцата и гласовете

си към Бога в поклонение и излизат по света със спасителното посла-

ние.

От друга страна обаче големите бройки са вредни, когато водят до гор-

дост. Бог трябваше силно да редуцира войската на Гедеон, за да не ка-

же Израил: „Моята ръка ме избави!" (Съдии 7:2) Е. Сгенли Джоунс

(1884 - 1973, американски мисионер в Индия и писател) веднъж е ка-

зал, че мрази „нашето днешно тичане след бройките", тъй като то „во-

ди единствено до колективен егоизъм".

Големите бройки са вредни, когато водят до зависимост от човешка

сила вместо от Господа. Това вероятно е бил и проблемът с преброява-

нето на народа, което е направил Давид (2. Царе 24:2-4). Йоав е усещал,

че мотивите на неговия цар не са чисти, и е протестирал, но напразно.

Големите бройки не са желателни, ако ние, за да ги постигнем, снижа-

ваме стандарта си, правим компромиси с библейски принципи, развод-

няваме посланието или пренебрегваме необходимата дисциплина в цър-

квата. Ако сърцата ни са насочени към големите бройки вместо към

Господа, постоянно ще изпадаме в подобни изкушения.

Големите бройки са вредни, ако водят до загуба на общението между

хората. Ако отделният човек се губи в масата, ако може да го няма, без

да липсва на никого, ако никой не споделя неговите радости и скърби,

тогава цялата идея за живота в едното тяло Христово е изгубена.

Големите бройки са вредни, когато потискат развитието на дарбите в

тялото. Не случайно Господ Иисус е избрал само 12 ученици. С огром-

на група би било трудно да се работи.

От край време Бог е действал чрез свидетелството на един малък ос-

татък. Големите маси не Го привличат, нито малките групички Го отб-

лъскват. Ние не бива да се хвалим с големите бройки, но не бива и да се

задоволяваме с малките бройки, ако те са резултат от нашия собствен

мързел и безразличие.

6. януари

„ Защото зная, че в мен, тоест в моята плът, не живее нищо добро."

Римляни 7:18

Ако един млад вярващ научи този урок още в зората на своя христи-

янски живот, това ще му спести огромни проблеми впоследствие. Биб-

лията учи, че в нашата стара, зла, неновородена природа няма НИЩО

ДОБРО. Плътта не струва абсолютно нищо. При нашето обръщане тя

не се подобрява и на йота. Не се облагородява дори и цял живот да во-

дим последователен християнски живот. Дори и Бог не се опитва да я

поправи. Той я е осъдил на смърт на кръста и иска ние да я държим в

тази смърт.

Ако аз наистина схвана тази истина чрез вяра, тя ще ме предпази от

напразни търсения и стремежи. Аз вече няма да търся нещо добро на

място, където Бог е казал, че то просто не се намира.

Тази истина ще ме предпази и от разочарования. Вече няма да се ра-

зочаровам, когато не намирам в себе си нищо добро - защото отнапред

знам, че такова просто няма.

Тя ще ме предпази и от вторачване в себе си. Аз изхождам от предпос-

тавката, че със собствени сили не мога да победя. Напротив - занима-

ването със себе си задължително ще ме доведе до поражение.

Ще ме предпази също и от психологическа и психиатрична „помощ",

която обръща прожекторите към собственото ми „аз". Такава терапия

само усложнява проблема, а не го решава.

Това ще ме научи да се занимавам постоянно с Господ Иисус. Робърт

Мъри Макчейн (1813 - 1843, шотландски пастир и писател) казва: „За

всеки поглед, който отправяш към себе си, отправи десет погледа към

Иисус." Това е добро съотношение! Някой друг веднъж е казал, че дори

и осветеното „аз" е окаян заместител на прославения Христос. А пое-

тът пише: „Колко е сладко да избягам от себе си и да прибягна при своя

Спасител."

Голяма част от нашите днешни проповеди и нови християнски книги

насочват хората към безкрайни занимания със себе си и буквално ги

хипнотизират с техния темперамент, самооценка, комплекси и чувства

за малоценност. Цялата тази насока е трагично едностранчива и оставя

след себе си поле, осеяно с човешки развалини.

„Аз съм прекалено лош, за да заслужавам и една мисъл за себе си;

вместо това искам да забравя за себе си и да гледам към Бога, който на-

истина заслужава всички мои мисли."

10

7. януари

„Ниеходим с вярване, а не с виждане." 2. Коринтяни 5:7

Замисляли ли сме се някога защо за повечето хора един футболен мач

е по-вълнуващ от едно молитвено събрание? Във всеки случай числе-

ността на посетителите категорично показва това.

Или бихме могли да се запитаме защо позицията на президента на Съ-

единените Щати е по-привлекателна от позицията на един старейшина

на църква. Общо взето родителите не казват на децата си: „Изяж си за-

куската и бъди послушен, и може би някой ден ще станеш старейшина."

Не, казват им: „Който яде и е добро момче, ще порасне голям и силен и

може и да стане президент."

Защо успешната кариера в бизнеса е по-привлекателна от мисионерс-

кия живот? Често родители разубеждават децата си да стават мисионе-

ри и предпочитат да ги видят на добри позиции в управлението на свет-

ски фирми.

Защо един документален филм по телевизията приковава вниманието

ни повече от изучаването на Божието слово? Нека се замислим за безб-

ройните часове, прекарани пред синия екран, и беглите минути пред от-

ворената Библия!

Защо хората са готови за пари да вършат неща, които не биха върши-

ли от любов към Господ Иисус? Мнозина, които неуморно се трудят за

фирмите си, са безразлични и вяли, когато Спасителят ги повика.

И накрая, защо нашата държава ни изглежда по-велика и значима от

Божието събрание? Политиката е разнообразна и вълнуваща. А животът

в църквата често ни изглежда скучен и лишен от сила.

Причината за всичко това е, че се опитваме да ходим с виждане, а не

с вярване. Но нашият поглед е замъглен. Ние не виждаме нещата таки-

ва, каквито са в действителност. Ценим временното повече от вечното.

Ценим естественото повече от духовното. Ценим човешката преценка

повече от Божията преценка.

Ако наистина ходим с вярване, нещата се променят. Вярата прояснява

духовния ни поглед. Ние започваме да виждаме нещата така, както Бог

ги вижда. Ценим молитвата като неописуема привилегия на постоянен

достъп до Владетеля на цялата Вселена. Разбираме, че един старейши-

на на църква означава за Бога повече от ръководителя на държавата.

Виждаме, както е казал Спърджън, че ако Бог е призовал някого за ми-

сионер, би било ужасно жалко той „да падне до положение на цар".

Виждаме, че от телевизията ни засипват илюзии и въздушни кули, до-

като в Библията имаме ключа към пълноценния живот. Готови сме да

вложим докрай силите, средствата и времето си за Господа, което нико-

га не бихме направили за някаква безлична фирма. Съзнаваме, че наша-

та местна църква е по-важна за Бога и Неговия народ от най-великата

световна империя.

Съществената разлика е да ходим с вярване, а не с виждане!

8. януари

„Проклет онзи, който върши небрежно делото Господно."

Ерем. 48:10

Делото на Господа е толкова важно, спешно, възвишено и вдъхващо

страхопочитание, че над всеки, който го върши небрежно, тегне прок-

лятие. Бог, който иска и заслужава най-доброто, не може да понася мър-

зел, колебание, вялост и несериозност. Ако се замислим за какви безк-

райно важни неща става дума, това не е учудващо.

През есента на 1968 г. в Прага един млад християнин свидетелствал

за Господа на един друг младеж на име Ян Папах. Ян показал искрен

интерес и християнинът му обещал да му занесе Нов Завет. Той имал

най-добри намерения, но минали седмици, преди изобщо да намери Но-

вия Завет. После постоянно отлагал да мине покрай Ян и да му го даде.

На 16. януари 1969 г. Ян Папах се изправил на централния площад на

Прага, залял се с бензин и се запалил. Той не доживял дори и само да

види обещания Нов Завет.

Добрите намерения не са достатъчни. Често се казва, че пътят към ада

е покрит все с добри намерения. Но само с тях работата не се свършва.

Те трябва да се превърнат в дела. Ето няколко възможности да напра-

вим това:

Първо, нека никога не отказваме, когато Господ ни покаже, че иска да

извършим нещо конкретно за Него. Ако Той е Господ, трябва да Му се

подчиняваме, без „но" и „ако".

Второ, нека никога не отлагаме свършването на работата. Отлагания-

та са смъртоносни. Те ограбват другите от помощта и благословението,

а нас изпълват с вина и угризения.

Трето, нека вършим работата старателно. „Всичко, което ръката ти на-

мери да прави, направи със силата си." (Еклисиаст 9:10) Ако изобщо си

струва да се направи, значи си струва и да се направи добре.

И накрая, нека вършим всичко за Божия слава. „Ядете ли, пиете ли,

или вършите нещо друго, всичко вършете за Божията слава." (1. Корин-

тяни 10:31)

Ние всички би трябвало да имаме нагласата на Ейми Кармайкъл (1867

- 1951, английска мисионерка в Индия и поетеса), която е написала:

„Обетите към Бога са на мен. Не мога да се спирам да играя със сенки

или да бера земни цветя, преди да извърша делото си и да дам отчет за

него."

12

9. януари

„... да показват благочестие към домашните си..." 1. Тимотей 5:4

Може би сме чували израза „с чужди благ, вкъщи враг". Той описва

ужасната склонност да сме добри и любезни с външните хора, а груби

и невнимателни у дома.

Тази грешка не се ограничава до определена група хора. Младите хо-

ра трябва да внимават да я избягват. Толкова е лесно да се представяш

като кинозвезда пред връстниците си, а да бъдеш кошмар за родители-

те си. Съпрузите могат да представят усмихната фасада пред колегите

си, но когато са върнат вкъщи, да изключат усмивката и да се върнат

към обичайното си раздразнително естество. И проповедници понякога

блестят на амвона, докато вкъщи са капризни мърморковци.

Това е една от извратените черти на нашата паднала природа, че поня-

кога сме най-зли с онези, които са ни най-близки, които правят най-мно-

го за нас и които - в по-разумните си периоди - обичаме най-много. Ела

Уилър Уилкокс пише:

Разбрах една голяма истина, когато пътувах на Запад.

Единствените хора, които истински раняваме,

са тези, които най-много обичаме.

Ласкаем беглите познати, любезни сме с временния гост,

а без замисляне нанасяме удар на любимия човек.

Един друг поет изразява това така: „Ние имаме поздрав за чуждия, ус-

мивка за госта, а за своите често имаме само горчива дума, въпреки че

най-много обичаме своите."

„Много е лесно да си вярващ в църквата или да си вярващ на молит-

веното събрание, или да си вярващ в делото на Господа; съвсем друго е

да си вярващ в ежедневието си. Да показваш благочестие към домашни-

те си е един от жизненоважните елементи на християнството, но за съ-

жаление и един от най-редките. Не е необичайно християните да „вър-

шат правдата си пред хората, за да ги виждат", а да се провалят в благо-

честието спрямо собствения си дом. Аз познавам един човек, който на

седмичното молитвено събрание прави дълбоко впечатление на всички

със силните си молитви и настойчиво поучение; но когато се връща вкъ-

щи след молитвеното събрание, е толкова раздразнителен и сърдит, че

жена му и децата му не смеят да кажат дума в негово присъствие."

Самуел Джонсън (1709 - 1784, прочут английски есеист и лексиког-

раф) казва: ,3сяко същество си отмъщава за болките си на онези, кои-

то случайно са около него." Човек трябва да противостои на тази естес-

твена склонност.

Това, което представляваме вкъщи, е по-ясно свидетелство за нашия

християнски характер, отколкото това, което представяме пред общест-

веността.

13

10. януари

„Нека тичаме с издръжливост в поставеното пред нас поприще."

Евреи 12:1

Много хора имат пресилена и идеализирана представа за християнс-

кия живот. Те смятат, че той би трябвало да бъде непрекъснат низ от

върхови преживявания. Четат християнски книги и списания, слушат

лични свидетелства за драматични опитности и заключават, че в това се

състои целият живот. В техния фантастичен свят няма проблеми, бол-

ки, изпитания и обърканост. Няма място за тежък труд, ежедневна рути-

на, монотонно проправяне на път през джунглата. Вместо това постоян-

но се витае на седмото небе. И когато животът им не съвпада с тази

илюзорна представа, те се обезсърчават, отчайват и изпадат в депресия.

Действителността обаче изглежда по друг начин. Огромна част от

християнския живот се състои в това, което Кемпбъл Морган (1863 -

1945, английски библейски учител и проповедник) нарича „пътя на упо-

рито постоянство във вършенето на привидно дребни неща". Точно то-

ва съм преживял и аз. Имало е огромно количество неприятна, рутинна

работа, дълги часове на дисциплинирано учене, служение без видни ре-

зултати. Понякога възникваше въпросът: „Постига ли се изобщо не-

що?" Точно тогава Господ ми подаряваше някой знак за насърчение —

някой чуден отговор на молитва, някое ясно слово за Неговото водител-

ство. Така получавах нови сили, за да продължа и да измина още една

отсечка от пътя.

Християнският живот е маратон, а не спринт на късо разстояние. За да

се справим с него, е нужна издръжливост. Добрият старт е важен, но

най-съществена е издръжливостта — тя ще ни преведе през финала в

бляскава слава.

На Енох е отредено завинаги почетно място в аналите на постоянст-

вото. Той е ходил с Бога - представете си това! - в продължение на 300

години (Битие 5:22). Но не бива да мислим, че това са били години на

безоблачна радост или постоянно въодушевление. Той е живял в свят

като нашия и е било неизбежно да е понасял своя дял от изпитания,

объркване, трудности и дори преследвания. Но не се е изморявал да

върши добро. Устоял е до края.

Ако сме изкушени да се откажем, нека си спомним думите в Евреи

10:36: „Защото се нуждаете от търпение, така че, след като извършите

Божията воля, да получите обещаното."

Благородният живот не е блестящ венец на светкавично спечелена

слава,а обикновен низ от дни, през които се върши Божията воля.

14

11. януари

„ От устата на двама или трима свидетели да се потвърди всяко не-

що." Матей 18:16

Според Библията, за да се направи валидна преценка, са необходими

твърденията на двама или трима свидетели. Ако спазвахме този прин-

цип, щяхме да си спестим цял океан от проблеми.

Нашата естествена склонност е да чуем едната страна в дадено дело и

веднага да отсъдим в нейна полза. Човекът звучи убедително и веднага

получава цялата ни симпатия. По-късно научаваме, че ни е разказал са-

мо едната страна на историята. Ако чуем и другата страна, ни става яс-

но, че първият човек е изкривил фактите, или поне ги е представил ле-

ко оцветени в своя полза. Така се изпълнява истината от Притчи 18:17:

„Първият, който защищава делото си, изглежда прав, но идва ближният

му и го изпитва." Ако отсъждаме, преди да сме положили усилие да на-

учим всички факти, ние постъпваме по-несправедливо от светското

правосъдие и се излагаме на укора от Притчи 18:13: ,Да отговаря някой,

преди да чуе, е безумие и позор за него."

Когато Сива казва на Давид, че Мемфивостей се е надявал да се въз-

качи на престола, Давид приема тази клевета, без да я разследва, и дава

на Сива целия имот на Мемфивостей (2. Царе 16:1-4). По-късно на

Мемфивостей се удава възможността да разкаже на царя истината. То-

гава Давид разбира, че е взел решение без достатъчни доказателства.

Господ Иисус е признавал този принцип. Той казва, че Неговото сви-

детелство за Себе Си не е достатъчно (Йоан 5:31). Затова Той предста-

вя още четирима свитетели: Йоан Кръстител (ст. 32-35), Своите дела

(ст. 36), Бог Отец (ст 37-38) и Писанията (ст. 39-40).

Ако ние не си правим труда да съберем достатъчно свидетелства от

двама или трима свидетели, можем да разбием човешки сърца, да сри-

нем репутацията на някого, да разцепим църкви и да разрушим прия-

телства. Ако следваме Божието слово, ще предотвратим лавини от нес-

праведливости и душевни рани.

15

12. януари

„Какво имаш, което да не си получил? " 1. Коринтяни 4:7

Дова е добър въпрос, тъй като той ни свежда до истинската ни вели-

чина. Всъщност ние нямаме абсолютно нищо, което да не сме получи-

ли.

Физическите си и умствени заложби сме получили при раждането си.

Как изглеждаме или колко сме умни - това са неща твърде далеч извън

нашата сфера на влияние, за да можем да се гордеем с тях. Те са ни да-

дени по рождение.

Всичко, което знаем, е резултат от образованието ни. Други хора са ни

напълнили с информация. Често си мислим, че самостоятелно сме стиг-

нали до някоя съвсем нова мисъл, а после я откриваме в книга, която

сме чели преди 20 години. Емерсън (1803 - 1882, американски поет и

пантеист) казва иронично: „Класиците са откраднали всички мои най-

добри мисли."

А нашите таланти? Някои таланти са семейни. Ние ги развиваме с уп-

ражнения и практика. Но решаващото е, че не ги придобиваме сами. Те

ни се подаряват.

Пилат е бил крайно самоуверен поради властта, която е упражнявал.

Но Господ Иисус му напомня: „Ти нямаше да имаш никаква власт над

Мен, ако не ти беше дадено от горе." (Йоан 19:11)

В крайна сметка всеки наш дъх е дар от Бога. Затова Павел продължа-

ва да пита в 1. Коринтяни 4:7: „Но ако си го получил, защо се хвалиш,

като че не си го получил?"

По тази причина например Хариет Бийчър Стоу (1811 - 1896) отхвър-

ля всякакво признание за написването на ,Дичо Томовата колиба": „Аз

да съм авторката на ,Дичо Томовата колиба"? Не, аз нямах власт над ис-

торията; тя се пишеше сама. Господ я написа, а аз бях просто инстру-

мент в ръката Му. Цялата история ми се яви в картини, една след друга,

а аз я записах с думи. Само на Него да бъде славата!"

Ако постоянно помним, че нямаме нищо, което да не сме получили,

това ще ни предпази от самохвалство и самовлюбеност и ще ни помог-

не да отдаваме на Бога славата за всяко добро, което е в нас, или което

сме извършили.

И така: „Мъдрият да не се хвали с мъдростта си и силният да не се

хвали със силата си, богатият да не се хвали с богатството си, а който се

хвали, нека се хвали с това, че разбира и познава Мен, че Аз съм Гос-

под, който върша милост, правосъдие и правда на земята, понеже в то-

ва имам благоволение, заявява Господ." (Еремия 9:23-24)

16

13. януари

„Всичко мога чрез Онзи, който ме укрепва." Филипяни 4:13

Такъв стих лесно се разбира погрешно. Четем го и веднага си предс-

тавяме стотици неща, които не можем да направим. В материалната об-

ласт си мислим например за някакъв смешен акт на великанска сила.

Или пък си представяме някакво велико духовно постижение, което е

далеч извън възможностите ни. Така тези думи се превръщат в мъчение,

а не в утеха.

Разбира се, стихът всъщност означава нещо съвсем друго, а именно,

че Господ ще ни даде сили да извършим всичко, което Той иска от нас.

В рамките на Неговата воля няма нищо невъзможно.

Петър е знаел тази тайна. Той е знаел, че - оставен сам на себе си - не

може да ходи по водата. Но също така е знаел, че може да го направи,

ако Господ му го заповяда. Щом Господ Иисус му казва: „Ела", Петър

излиза от лодката и тръгва към Него по водата.

Обикновено планините не се хвърлят в морето по моя заповед. Но ко-

гато между мен и изпълнението на Божията воля се издига планина, то-

гава мога да кажа: ,3дигни се", и това ще стане.

В крайна сметка става дума за това, че с Неговата заповед същевре-

менно ни се дават и необходимите способности да я изпълним. Затова

Бог ще ни даде сили да понесем всяко изпитание. Той ще ме направи

способен да се съпротивя на всяко изкушение и да преодолея всеки по-

рок. Той ще ми даде силите да поддържам чистота в мислите си, да

имам чисти мотиви и винаги да върша това, което е угодно на сърцето

Му.

Ако не получавам силата да извърша нещо, ако съм на ръба на физи-

чески, умствен или емоционален срив, тогава непременно трябва да си

задам въпроса дали не съм се отклонил от Неговата воля и не преслед-

вам задоволяването на собствените си желания. Възможно е да се рабо-

ти за Бога, без това непременно да е Божията работа. За такава дейност

не ни е обещана Неговата сила.

И така, важно е да знаем, че се движим напред по течението на Божи-

ите планове. Тогава ще имаме и радостната увереност, че Неговата бла-

годат ще ни крепи и поддържа.

17

14. януари

„Всичко е ваше." 1. Коринтяни 3:21-23

Несветите светии в Коринт са се карали в църквата си за човешки во-

дачи. За някои Павел е бил идеалът. Аполос е бил любимецът на други.

А трети смятали, че Кифа превъзхожда всички останали. Павел им по-

казва колко е смешно да ограничават избора си до един от тези мъже,

след като те всички им принадлежат. Вместо „Аполос е мой" те по-ско-

ро трябвало да казват: „Павел, Аполос и Кифа - всички са мои."

Това слово е особено актуално за нас днес. Ние се заблуждаваме, ко-

гато ставаме изключителни последователи на Лутер, Уесли, Буут, Дар-

би или някой от другите големи дарове на църквата. Всички тези мъже

са наши и ние можем да се наслаждаваме на светлината, която е била

дадена на всеки от тях. Никога не бива да ставаме последователи на

един-единствен човек.

Но не само Божиите служители са наши. Наш е и светът. Ние сме нас-

ледници на Бога и сънаследници с Христос. Един ден ще се върнем и

ще царуваме над света заедно с Господ Иисус. Междувременно всичко

тук се управлява от невярващи хора, като че ли светът е техен. Но всъщ-

ност не е така. Те са просто настойници на този свят и го управляват за

нас до времето, когато ние ще встъпим във владение.

Животът ни принадлежи. Това не означава просто, че имаме живот -

всички хора го имат. Означава, че ние имаме преизобилния, преливащ

живот, вечния живот, живота на Самия Христос. Нашият живот не е су-

ета и угнетение на духа. Той е смислен, целенасочен и си заслужава да

се живее.

Смъртта също ни принадлежи. Ние вече не сме поробени през целия

си живот от страха от смъртта. Сега смъртта е Божият пратеник, който

отнася душите ни в небето. Затова смъртта е придобивка. А освен всич-

ко това ние принадлежим на Христос, а Христос принадлежи на Бога.

Когато си мисля за всичко това, се сещам за странната забележка на Кай

Кинг: „Какви баснословно богати просяци сме ние!"

18

15. януари

„Защото вие, братя, на свобода бяхте призовани; само че не използ-

вайте свободата си като повод за угаждане на плътта, а си служете

един на друг с любов. " Галатяни 5:13

Свободата на Божието дете е едно от неговите безценни богатства.

Освободен от Сина, спасеният човек е наистина свободен. Но ние сме

призовани към отговорна свобода, а не към разюзданост.

Децата искат да са свободни от наложените им у дома ограничения.

Младите хора искат да са свободни от дисциплината на учението. Въз-

растните искат да са свободни от брачната клетва за вярност. Други пък

се бунтуват, че са ограничени от редовното работене. Но не са това сво-

бодите, за които сме призовани.

Звездите нямат свободата да напуснат пътищата си и да се скитат из

Космоса. Един влак няма свободата да излезе от релсите си и да се вие

из полята. Един самолет не е свободен на напусне определения си курс

— сигурността му зависи от това, пилотът да спазва предписанията.

Джоует (Джон Хенри, 1864 - 1923, английски проповедник, известно

време работил в Ню Йорк) казва: „Няма област, в която беззаконният да

е свободен. В която и посока да тръгнем, трябва да приемем ограниче-

нията, ако искаме да открием свободата. Музикантът трябва да се под-

чини на законите на хармонията, ако иска да предизвика истинско лику-

ване в своя прекрасен свят. Архитектът трябва да се подчини на закона

за гравитацията, иначе от усилията му няма да се роди сграда, а купчи-

на развалини. А на каква свобода се наслаждава човекът, който посто-

янно предизвиква законите на здравето? Във всички тези области прес-

тъпването на закона означава осакатяване, робство, но не и свобода."

Истина е, че вярващият е свободен от закона (Римляни 7:3). Но това

не означава, че е беззаконен. Той е законно свързан с Христос, притег-

лен с връзките на любовта и задължен да се покорява на многобройни-

те заповеди, които откриваме в Новия Завет.

Вярващият е свободен от робството на греха (Римляни 6:7, 18, 22), но

за да бъде роб на Бога и роб на правдата.

Вярващият е свободен от всички хора (1. Коринтяни 9:19), но за да бъ-

де слуга на всички хора, за да спечели колкото може повече хора.

Вярващият обаче не е свободен да използва свободата си като покри-

вало на злото (1. Петрово 2:16). Той не е свободен да угажда на плътс-

ките си страсти (Галатяни 5:13). Не е свободен да става препънка или

примка за другите (1. Коринтяни 8:9). Не е свободен да позори името на

Господ Иисус (Римляни 2:23-24). Той не е свободен да обича света (1.

Йоаново 2:15-17). Не е свободен да наскърбява обитаващия в него Све-

ти Дух (1. Коринтяни 6:19).

Човекът не намира удовлетворение и мир, като преследва собствени-

те си представи за щастие. Намира ги само ако вземе върху себе си иго-

то на Христос и започне да се учи от Него. „Неговата служба е съвър-

шена свобода." J9

16. януари

„ИГосподното слово беше втори път към Йона." Йоан 3:1

Тук имаме едно послание, което от струи обещание и надежда. Кога-

то някой се провали, за Бога това не е причина да се откаже от него.

За престъплението на Давид е разказано с безпощаден реализъм. Ко-

гато четем тази история, потъваме в земята от срам. Но Давид се е ос-

тавил Господ да го съкруши и се е научил на решително покаяние. За

Бога това не е бил краят на този човек. Той му прощава и го възстано-

вява, за да принася плодове в живота си.

Йона е отказал да последва Божия призив за мисия и в крайна сметка

е стигнал до дъното в корема на рибата. В тази жива подводница той се

е научил на послушание. Когато Бог го призовава втори път, той отива

в Ниневия, проповядва за непосредствено предстоящия съд и преживя-

ва как целият град се обръща в дълбоко покаяние.

Йоан Марк е започнал блестящо с Павел и Варнава, но после внезап-

но се е отказал и си е отишъл у дома. Но Бог не го е изоставил. Марк се

е върнал отново в битката, възвърнал си е доверието на Павел и е бил

призван да напише Евангелието за Слугата, който никога не се проваля.

Петър се е отрекъл от Господа въпреки клетвите си за вечна вярност.

Хората биха го отписали и биха казали, че птицата с пречупено крило

никога повече няма да полети толкова високо. Но Бог не го е отписал и

Петър е полетял по-високо от когато и да било. На Петдесятница той е

отворил вратата на Божието царство за 3000 души наведнъж. Той е ра-

ботил неуморно и постоянно е бил преследван. Написал е двете посла-

ния, носещи неговото име, и накрая е увенчал един славен живот в слу-

жение на Бога с мъченическа смърт.

И така, що се отнася до служението, Бог е Бог на втория шанс. Той не

приключва с някого, понеже той се е провалил. Винаги, когато намери

съкрушено и покаяно сърце, Той се привежда, за да привдигне отново

главата на Своя паднал боец.

С това в никакъв случай не искаме да оправдаем греха или провала.

Съкрушението и угризенията поради това, че сме разочаровали Госпо-

да, би трябвало да ни плашат достатъчно.

Също така, това ни най-малко не означава, че Бог дава на непокаялия

се грешник втори шанс след този живот. Смъртта е напълно и ужасява-

що окончателна. За човека, който умре в греховете си, важат страшните

думи: „На мястото, където дървото падне, там си остава." (Еклисиаст

11:3)

20

17. януари

„И служете с добра воля, като на Господа, а не като на хора."

Ефесяни 6:7

Напътствията на Павел към слугите (ех 5-8) са изключително важни

за всички, които искат да бъдат служители на Иисус Христос.

Първо те показват, че всяка почтена работа, независимо колко долна

ни изглежда, може да се върши за Божия слава. Робите, на които е пи-

сал Павел, може би са чистели пода, приготвяли са храната, миели са

чиниите, грижили са се за домашните животни или са работили на по-

лето. Но апостолът казва, че всички тези ежедневни задължения могат

да се изпълняват „като на Христос" (ст 5); че робите, когато изпълняват

тези задължения, са „Христови слуги", които вършат „Божията воля"

(ст. 6); че „служат на Господа" (ст. 7); и че накрая ще бъдат наградени

от Господа за „доброто", което са направили (ст. 8).

Ние често изпадаме в грешката да правим разлика между „светска" и

„духовна" работа. Ежедневната ни работа през седмицата е „светска", а

проповядването, свидетелстването и библейското поучение са „духов-

на" работа. Но този текст ни учи, че за християнина не би трябвало да

има такива различия. С това съзнание жената на един известен пропо-

ведник закачила над мивката си надпис: „Тук се извършват богослуже-

ния три пъти дневно."

Един слуга с такова мислене

превръща ежедневието в божествена искра.

Който измете за Твоя слава стаята,

я осветява, както и метлата.

(Джордж Хърбърт, 1593 - 1633, англикански свещеник и поет)

Тук научаваме и още една скъпоценна истина - че колкото и да е нис-

ко общественото положение на даден човек, той заради това ни най-

малко не е ощетен от най-славните благословения и награди на христи-

янския живот. Може би той никога в живота си няма да смени работни-

те дрехи за смокинг, но ако работата му е толкова качествена, че прос-

лавя Христос, той ще получи пълна и богата награда. „... като знаете, че

всеки, каквото добро направи, това ще получи от Господа - бил той роб

или свободен" (ст. 8).

Ако вярваме това, нека да се помолим заедно с Джордж Хърбърт:

Научи ме, Боже мой и Царю мой,

да виждам Теб във всичко.

И каквото и да правя,

нека бъде изцяло за Теб.

21

18. януари

„Моето царство не е от този свят; ако беше царството Ми от този

свят, служителите Ми щяха да се борят... " Йоан 18:36

Фактът, че царството на Христос не е от този свят, е достатъчен, за да

ни държи далеч от политиката на този свят. Ако аз се впускам в поли-

тическа дейност, с това показвам доверието си в способността на нас-

тоящата система да реши проблемите на света. А, честно казано, аз ня-

мам това доверие, защото зная, че „целият свят лежи в лукавия" (1. Йо-

аново 5:19).

Политиката се е показала като изумително неспособна да реши проб-

лемите на обществото. Политическите мерки не са нищо повече от лей-

копласт върху гноясваща рана - те не достигат до огнището на инфек-

цията. Ние знаем, че грехът е основното зло в нашето болно общество.

Всички средства, които не се опитват да се справят с греха, не могат да

се възприемат като сериозен лек.

И така, въпросът е в приоритетите. Дали да инвестирам времето си в

политически дейности, или да посветя същото това време на разпрост-

ранение на благовестието? Господ Иисус отговаря на този въпрос, като

казва: „Остави мъртвите да погребват своите мъртъвци, а ти иди и раз-

гласявай Божието царство." (Лука 9:60) Оповестяването на Христос има

най-висш приоритет, тъй като Той е отговорът на проблемите на този

свят.

„Защото оръжията, с които воюваме, не са плътски, а са силни пред

Бога за събаряне на крепости." (2. Коринтяни 10:4) И понеже това наис-

тина е така, ние стигаме до дръзкото заключение, че чрез молитва, пост

и Божието слово можем да повлияем на националната и международна

история повече, отколкото бихме могли с каквото и да било участие в

избори.

Един общественик веднъж каза, че политиката е покварена в самата

си същност. И като предупреждение добави: „Църквата не бива да заб-

равя истинската си задача и да навлиза в една област на човешки уси-

лия, където тя неминуемо ще изглежда жалка... Ако се намесва там, тя

ще изгуби чистотата на своето основание да съществува."

Планът на Бога за нашата епоха е Той да призове от езичниците народ

за Своето име (ср. Деяния 15:14). Вместо да прави живота на хората

колкото може по-поносим и удобен в един покварен свят, Той се грижи

да ги спасява от този свят. И аз би трябвало да се стремя да Му сътруд-

нича в това славно спасително начинание.

Когато хората попитали Господ Иисус как да вършат Божиите дела,

Той отговорил, че Божието дело е да повярват в Този, когото Той е пра-

тил (Йоан 6:28-29). Следователно нашата задача е да водим хората до

вярата, а не до изборните урни.

22

19. януари

„Ако изповядаме греховете си, Той е верен и праведен да ни прости гре-

ховете и да ни очисти от всяка неправда. " 1. Йоаново 1:9

Без уверението на този стих би било практически невъзможно да нап-

редваме в християнския живот. Когато растем в благодатта, ние придо-

биваме все по-дълбоко съзнание за пълната си греховност. Трябва да

имаме възможност да се очистваме веднага от греховете, тъй като ина-

че сме осъдени на постоянно чувство на вина и непрекъснати провали.

Йоан ни казва, че за вярващите тази възможност е изповядването на

греховете. Невярващият получава съдийското опрощение на наказание-

то за греховете си чрез вяра в Господ Иисус. Вярващият получава ба-

щинското опрощение на омърсяването от греховете чрез изповедта.

Грехът нарушава общението с Бога в живота на Божието дете и това

общение остава нарушено, докато грехът не бъде изповядан и оставен.

Когато изповядам греха си, Бог действа съгласно Своето Слово - Той е

обещал да прости. Но Той е и праведен, когато ни прощава, понеже де-

лото на Христос на кръста е създало справедливата основа, на която Бог

може да направи това.

Този стих също означава, че когато изповядаме греховете си, можем

да сме сигурни, че всички записи в регистъра са изтрити, че сме напъл-

но очистени, че в общението с Бога е възстановена чудесната семейна

атмосфера. Веднага щом осъзнаем в живота си грях, ние можем да вле-

зем в Божието присъствие, да назовем греха с името му, да го осъдим и

със сигурност да знаем, че той е отмахнат.

Но кога можем да сме сигурни? Когато почувстваме прошката? Това

изобщо не е въпрос на чувства. Ние знаем, че ни е простено, понеже Бог

казва това в Словото Си. Чувствата са в най-добрия случай недостовер-

ни. Божието Слово е сигурно.

Но някой може да каже: „Знам, че Бог ми е простил, но аз не мога да

си простя." Това на пръв поглед звучи много благочестиво, но всъщност

позори Бога. Ако Бог ми е простил, Той иска да приема с вяра тази

прошка, да й се радвам и да изляза като очистен съд в света да му слу-

жа.

23

20. януари

„И греховете им и беззаконията им няма да помня вече. "

Евреи 10:17

Способността на Бога да забравя греховете, които са покрити от кръв-

та на Христос, е една от най-скъпоценните и успокоителни истини в

Писанието.

Това е невероятно чудо: „Колкото е далеч изтокът от запада, толкова е

отдалечил от нас престъпленията ни." (Псалм 103:12) Фантастично е,

че можем заедно с Езекия да кажем: „Ти хвърли зад гърба Си всичките

ми грехове." (Исая 38:17) Нашият разум отказва, когато чуем думите

Господа: „Изличих като гъста мъгла престъпленията ти и като облак -

греховете ти." (Исая 44:22) Но още по-чудно е да прочетем: „И грехове-

те им и беззаконията им няма да помня вече."

Когато ние изповядаме греховете си, Той не само прощава, но и вед-

нага забравя. Не е преувеличение да кажем, че Той погребва греховете

ни непосредствено в морето на Своята забрава. Това се илюстрира от

опита на един вярващ, който водел тежка борба с един упорит грях, кой-

то се бил превърнал в навик. В момент на слабост той отново се поддал

на изкушението. Веднага се втурнал в Божието присъствие и отчаяно

извикал: „Господи, отново го извърших!" Тогава чул Господ да казва:

„Отново извърши какво?" Идеята на историята е, разбира се, че за час-

тите от секундата след изповедта на греха Господ вече бил забравил

всичко.

Това, че всезнаещият Бог може да забравя, е скъпоценен парадокс. От

една страна Той знае всичко. Той знае броя на звездите и нарича всич-

ки по име. Той знае всички наши борби и отбелязва всяка наша сълза.

Той знае всяко врабче, което пада на земята. Той знае броя на космите

на главата ни. И въпреки това забравя греховете, които сме изповядали

и оставили. Дейвид Сиймъндс казва: „Не знам как Божието всезнание

може да забравя, но знам, че забравя."

И още една последна мисъл! С право се казва, че когато Бог прощава

и забравя, Той поставя табела с надпис: „Риболовът забранен". Забране-

но е да се ровим в собствените си минали грехове или в чужди минали

грехове, които Бог е забравил. В това отношение трябва да развием сла-

ба памет и силна забравливост.

24

21. януари

„ИГосподният Дух се оттегли от Саул и зъл дух от Господа го мъче-

ше." 1. Царе 16:18

В Библията има стихове, от които изглежда, че Бог върши нещо зло.

Например, след като Авимелех е царувал три години над Израил, Бог

изпраща зъл дух между Авимелех и сихемските мъже (Съдии 9:23). В

дните на Ахав Михей казва на безбожния цар: „Господ е сложил лъжилв

дух в устата на всички тези твои пророци." (3. Царе 22:23) Йов припис-

ва загубите си на Господа, като казва: „Само доброто ли да приемаме от

Бога, а злото да не приемаме?" (Йов 2:10) А и сам Господ казва в Исая

45:7: „Аз образувам светлината и създавам тъмнината; правя мир, тво-

ря и зло."

От друга страна знаем, че Бог е свят и затова нито може да върши зло,

нито може да оставя злото ненаказано. Никой грях, никоя болест, никое

страдание нито смърт не идват от Господа. Той е светлина и в Него ня-

ма никаква тъмнина (1. Йоаново 5:5). Немислимо е Той да бъде причи-

на за нещо, което противоречи на Неговото морално съвършенство.

От други места в Писанието става ясно, че Сатана е причинителят на

болести, страдания, нещастие и разрушение. Загубите на Йов и ужасни-

те му страдания са били причинени от дявола. Господ Иисус казва, че

прегърбената жена е била вързана от Сатана в продължение на 18 годи-

ни (Лука 13:16). Павел нарича своя трън в плътта „пратеник на Сатана"

(2. Коринтяни 12:7). Зад всички страдания на човечеството стои Сата-

на.

Но как можем да съвместим това със стиховете, които представят Бо-

га като причинител на злото? Обяснението е просто: в Библията често

се казва, че Бог върши неща, когато Той позволява те да се случат. Това

е разликата между Неговата „директивна" (пряко желаеща) и „перми-

сивна" (непряко позволяваща) воля. Той често допуска Неговите хора

да преминат през опитности, които сам Той не би приготвил за тях. Той

е допуснал израилтяните да скитат 40 години из пустинята, въпреки че

Неговата директивна воля е била те да стигнат до Обещаната земя по

много по-кратък път — ако Го бяха послушали.

Но и когато Бог допуска злото действие на демони и хора, пак Той си

запазва последната дума. Той насочва всичко така, че да послужи за Не-

гова прослава и за благословение на онези, които трябва да преминат

през тези опитности.

25

22. януари

„Той не гледа беззаконие в Яков и не вижда престъпление в Израил."

Числа 23:21

Валаам, подкупеният пророк, изрича велика истина, когато казва, че

всевиждащият Бог не вижда никакъв грях в Своя народ Израил. Това,

което е важало тогава за Израил, важи по чуден начин и за вярващите

днес. Когато Бог погледне вярващия, Той не може да открие нито един-

единствен грях, за който би трябвало да го накаже с вечната смърт. Вяр-

ващият е „в Христос". Това означава, че той стои пред Бога в цялата зас-

луга и съвършенство на Христос. Бог го приема в цялата приемливост

на Своя собствен възлюбен Син. Това е едно положение на особено бла-

говоление и любов, което не може да стане по-добро и никога няма да

престане. Колкото и да изследва, Бог не би могъл да намери нито едно

обвинение срещу онзи, който е в Христос.

Това може да се илюстрира с едно преживяване, което един англича-

нин имал със своя Ролс Ройс. Той бил на почивка във Франция и там му

се счупила задната ос. Местният сервиз не могъл да смени оста и се

свързал по телефона с Англия. Фирменият сервиз изпратил не само зад-

на ос, но и двама механици, които се погрижили смяната да стане про-

фесионално. Англичанинът си продължил почивката и след това се вър-

нал в Англия. Очаквал да получи сметката за ремонта, но минали месе-

ци и не получавал нищо. Накрая писал на фирмения сервиз, описал

подробно случая и помолил да му изпратят сметката. Малко след това

получил писмо от Ролс Ройс със следното съдържание: „Ние прегледах-

ме внимателно цялата си документация и не намерихме никаква инфор-

мация, че някога на Ролс Ройс се е чупила задна ос."

Бог може да прегледа внимателно цялата Си документация и няма да

намери никаква информация за грях на вярващия, който би го осъдил на

пъкъла. Вярващият е направен приемлив във Възлюбения. Той е съвър-

шен в Христос. Облечен е в Божията правда. Той има напълно съвърше-

но положение пред Бога. С тържествуваща сигурност той може да каже:

Иди първо при моя прославен Спасител,

отдели Го от Божията любов,

докажи, че Иисус има дори едно греховно петно,

и после ми кажи, че съм нечист.

26

23. януари

„А ти търсиш ли за себе си големи неща? Не търси." Еремия 45:5

Едно много коварно изкушение е дори в работата за Господа да иска-

ме да бъдем „големи", да виждаме имената си в списанията или да ги

чуваме по радиото. Но това е опасна примка. Това ограбва славата на

Христос. Ограбва самите нас от мира и радостта. Освен това ни прави

мишена за атаките на дявола.

Ограбва славата на Христос. Ч. X. Макинтош е казал: „Когато един

човек или неговото дело станат известни, винаги съществува огромна

опасност. Той може да бъде сигурен, че Сатана постига целта си, кога-

то вниманието се насочва към някого или нещо, различно от Самия Гос-

под Иисус. Може някое дело да е било започнато в съвършена просто-

та, но поради недостатъчна свята бдителност и духовност от страна на

работника, той или плодовете на работата му събуждат всеобщ интерес

и той лесно пада в примката на дявола. Голямата и неотклонно преслед-

вана цел на Сатана е да ограби славата на Господ Иисус. А когато това

става чрез привидно християнска работа, той временно е постигнал

още по-голям успех." Дени (Джеймс, 1856 - 1917, шотландски теолог)

също изразява това добре:„Никой не може да докаже едновременно, че

самият той е велик, и че Христос е славен."

Ние ограбваме и себе си. Някой е казал: „Никога не съм познавал ис-

тински мир и истинска радост в служението за Господа, докато не прес-

танах да искам да бъда велик."

Стремежът да сме велики ни превръща в огромни мишени за нападе-

нията на Сатана. Падането на една публично известна личност носи

много по-голям позор на делото на Христос.

Йоан Кръстител упорито е отхвърлял всякакви мисли за собственото

си величие. Неговият девиз е бил: „Той трябва да расте, а аз да се сма-

лявам."

Ние също би трябвало да заемаме най-последното място, докато Гос-

под не ни повика да минем по-напред. Ето една добра молитва за всеки

от нас: „Остави ме да бъда дребен и неизвестен, обичан и ценен само от

Христос."

27

24. януари

„Не се безпокойте за нищо." Филипяни 4:6

Има толкова много неща, за които бихме могли да се безпокоим -

опасността от рак, инфаркт и безброй други болести, вредни хранител-

ни продукти, внезапна смърт поради нещастен случай, комунистическа

диктатура, атомна война, неудържима инфлация, несигурно бъдеще,

мрачни перспективи за децата, които трябва да растат в такъв свят. Въз-

можностите са неограничени.

И въпреки това Божието слово ни казва: „Не се безпокойте за нищо."

Бог иска да водим безгрижен живот, и то съвсем основателно!

Безпокойството е ненужно. Господ се грижи за нас. Той ни държи в

ръката Си. Нищо не може да ни се случи извън Неговата допускаща во-

ля. Ние не сме подвластни на слепи случайности, произвол или съдба.

Нашият живот е планиран, подреден и воден от Бога.

Безпокойството е безполезно. То никога не може да реши проблем или

да предотврати криза. Някой е казал: „Грижите не отнемат болката на

утрешния ден, но отнемат силата на днешния ден."

Безпокойството е вредно. Лекарите са единодушни, че причините за

много болести са грижи, безпокойства и нервно напрежение. Язвата на

стомаха заема едно от първите места сред болестите, предизвикани от

безпокойство.

Безпокойството е грях. „То поставя под съмнение Божията мъдрост —

предполага, че Бог не знае какво върши. Поставя под съмнение Божия-

та любов - твърди, че Бог не се грижи за нас. Поставя под съмнение и

Божията сила - смята, че Той не може да се справи с обстоятелствата,

за които се безпокоим."

Често ние дори се гордеем с безпокойстовото си. Когато един мъж уп-

рекнал жена си за нейните непрестанни безпокойства, тя отговорила:

„Ако аз не се безпокоях непрекъснато, тук вероятно нямаше да се вър-

ши абсолютно нищо." Ние никога няма да се освободим от безпокойст-

вото, докато не го изповядаме като грях и не го осъдим категорично. То-

гава с надежда можем да кажем:

Аз не мисля за утрешния ден -

моят Спасител ще се погрижи за него.

И да го изпълни с грижи и скръб,

ще ми помогне да нося болката.

Аз не мисля за утрешния ден -

защо отсега да нося товара му?

Ако не мога да заема благодатта и силата му,

защо да заемам скръбта му?

28

25. януари

„Бог е любов." 1. Йоаново 4:8

Идването на Христос донесе и една нова дума за любов в гръция език

- „агапе". Дотогава е имало дума за приятелство („филия"), имало е и

дума за страстната любов („ерос"), но не е имало дума, която да може

да изрази тази любов, която е проявил Бог, когато е дал Своя единоро-

ден Син, и която иска и Неговите хора да проявяват един към друг.

Това е любов, идваща от друг свят, любов с други измерения. Божия-

та любов не е имала начало и няма да има край. Това е любов, която не

познава ограничения, която не може да се измери. Тя е абсолютно чис-

та, чужда на каквото и да било опетняване от плътска похот. Тя е жерт-

воготовна и никаква цена не е прекалено голяма за нея. Тази любов се

изразява в даване, тъй като четем: „Защото Бог толкова възлюби света,

че даде...", и също: „... както и Христос ни възлюби и предаде Себе Си

за нас." Любовта постоянно се стреми към доброто на другия. Тя се

простира към неприятните — също както и към симпатичните. Прости-

ра се към враговете си — също както и към приятелите си. Тя не се пре-

дизвиква от красота или добродетел на обекта, а единствено от добро-

тата на любящия. Тя е напълно безкористна, никога не очаква отплата и

никога не използва другите за собствена изгода. Тя не води сметка за

причинените неправди, а милостиво покрива безбройни наранявания и

обиди. На всяка неучтивост отвръща с любезност и се моли за бъдещи-

те си убийци. Любовта винаги мисли за другите и ги счита за по-горни

от себе си.

Но любовта може и да бъде твърда. Бог наказва онези, които обича.

Любовта не може да търпи греха, понеже грехът е вреден и разрушите-

лен, а любовта иска да запази тези, които обича, от вреда и унищоже-

ние.

Най-великото откровение на Божията любов е отдаването на Неговия

възлюбен Син, който умря за нас на кръста на Голгота.

Кой може да измери любовта Ти, Боже,

любовта, която заради нас съкруши своя Възлюбен —

Него, в когото беше цялото Ти благоволение,

Христос, Сина на Твоята любов?

29

26. януари

„Възлюбени, понеже Бог така ни възлюби, то и ние сме длъжни да лю-

бим един другиго." 1. Йоаново 4:11

Не бива да си представяме любовта като неконтролируемо и непредс-

казуемо чувство. Бог ни заповядва да обичаме, а това би било невъз-

можно, ако любовта беше необяснимо моментно чувство, което идва и

си отива като обикновена простуда. Любовта включва и нашите чувст-

ва, но много повече е въпрос на воля отколкото на чувства.

Ние трябва да се пазим от представата, че любовта е възможна само в

някакъв приказен свят, който няма нищо общо с еднообразното и труд-

но ежедневие. За всеки час лунна светлина и рози има седмици наред

мръсни чинии, метли и парцали.

С други думи, любовта е изключително практична. Когато например

на масата се подава купа с банани и един от тях има черни петна, лю-

бовта взима него. Любовта почиства мивката и ваната, след като ги е

ползвала. Любовта слага ново топче с тоалетна хартия, след като е свър-

шила предното, за да не изпадне в затруднение следващият. Любовта

угася лампата, когато не е необходима. Тя вдига смачканата хартийка от

пода, вместо да я прескочи. Допълва бензин и масло, преди да върне

взетата назаем кола. Любовта изхвърля кофата за боклук, без да я помо-

лят за това. Тя не оставя хората да чакат. Обслужва първо другите, а

после себе си. Взима хленчещото бебе и го изнася навън, за да не се

смущава събранието. Любовта говори високо, така че да разбират и те-

зи, които чуват тежко. И любовта работи, за да има средства, които да

разделя с другите.

Любовта има дълга дреха с поли, които стигат до праха.

Тя стига до уличната мръсотия — и понеже може, и трябва.

Тя не бива само да почива на планината, трябва да слезе и в долината,

защото не намира покой, докато не съживи отново падналите.

30

27. януари

„... като изкупувате благоприятното време." Ефесяни 5:16

В едно време, когато хората от този свят стават все по-алергични към

труда, християните трябва да оползотворяват всеки миг по най-добрия

начин. Грях е да се пилее времето.

Хората от всички времена свидетелстват колко е важен старателният

и последователен труд. Сам Спасителят казва: „Ние трябва да вършим

делата на Този, който Ме е пратил, докато е ден; иде нощ, когато никой

не може да работи." (Йоан 9:4)

Тома Кемпийски пише: „Никога не бъди безделен или ленив; бъди ви-

наги зает или с четене, или с писане, или с молитва, или с размишление,

или с някоя друга полезна работа за общото добро."

Когато бил запитан за причината за своя успех като тълкувател на Бо-

жието слово, Дж. Кемпбъл Морган отговорил: „Труд, тежък труд и от-

ново труд."

Никога не бива да забравяме, че Господ Иисус е работил като дърво-

делец, когато е дошъл в света. По-голямата част от живота Му е преми-

нала в работилницата в Назарет.

Павел е бил майстор на шатри. Той е разглеждал професията си като

важен елемент от своето служение.

Погрешно е да се разглежда трудът като резултат от навлизането на

греха в света. Още преди грехопадението Адам е бил поставен в Едем-

ската градина, за да я обработва и да я пази (Битие 2:15). Проклятието

включва мъката и потта, които вече са свързани с труда (Битие 3:19).

Дори и в небето ще има труд, тъй като „Неговите слуги ще Му служат"

(Откровение 22:3).

Трудът е благословение. Чрез него ние задоволяваме своята потреб-

ност от творчество. Духът и тялото функционират най-добре, когато ние

работим усърдно и съвестно. Когато сме заети с полезна дейност, ние

сме и много по-добре защитени от греха, тъй като „Сатана винаги ще

измисли някое злодеяние за безделните ръце" (Исаак Уотс, 1674 - 1748,

английски автор на песни и възпитател). Томас Уотсън казва: „Бездели-

ето изкушава дявола да ни изкушава." Честният, усърден и съвестен

труд е жизненоважна съставна част на нашето християнско свидетелст-

во. А и плодовете на нашия труд може би ще ни надживеят. Някой е ка-

зал: ,3секи човек дължи на себе си да си осигури полезно занимание,

дори и когато тялото му лежи в гроба." А Уилиям Джеймс (1842 - 1910,

американски психолог и философ) казва: „Най-голямата полза от един

живот е, когато бъде употребен за нещо, което трае по-дълго от него са-

мия."

31

28. януари

„Който вярва в Него, няма да бърза страхливо." Исая 28:16

В едно време на свръхзвукови пътувания и високоскоростни комуни-

кации, в една култура, в която бързането е норма, като гръм от ясно не-

бе ни идва прозрението, че в Библията Бог рядко одобрява бързането.

Казвам „рядко", понеже имаме примера, в който бащата изтичва към

завръщащия се блуден син, за да покаже, че Бог бърза да прости на

грешника. Но като цяло Бог не бърза.

Когато Давид е казал: „Царската работа беше спешна" (1. Царе 21:8),

той е заблуждавал, и ние не бива да използваме неговите думи като оп-

равдание за нервното си тичане насам-натам.

Чистата истина е, както ясно четем в горния текст, че не страхливото

бързане е излишно, ако наистина се доверяваме на Господа. По-добре

ще отговорим на спешността на задачата си, ако спокойно ходим в Ду-

ха, отколкото ако се впускаме бясно в плътски дейности.

Например един млад мъж много бърза да се ожени. Ако не действа

бързо, мисли си той, някой друг ще вземе момичето. Но истината е, че

ако Бог наистина е определил момичето за него, никой друг не може да

я получи. А ако тя не е избрана от Бога за него, тогава по горчив начин

ще трябва да научи истината на поговорката: „Жени се бързо, ще имаш

много време да се разкайваш."

Друг бърза да напусне професията си, за да работи изцяло за Господа.

Аргументът му е, че светът загива и той не може да чака. Господ Исус

не се е аргументирал така по време на годините в Назарет. Той е чакал,

докато Бог Го е призовал за публично служение.

Твърде често ние прибързваме и в личната евангелизация. Толкова сме

се вторачили в целта да имаме повярвали, че често откъсваме плода,

преди да е узрял. Не позволяваме на Светия Дух да изобличи човека ис-

тински за грях. Като резултат от тези методи оставяме след себе си по-

ле, осеяно с човешки развалини. „Търпението има съвършено дело" -

казва апостол Яков (1:4).

Истинската ефективност на нашия живот не се състои в паническото

провеждане на наши собствени мисии, а във водената от Светия Дух

дейност, потвърдена чрез търпеливо чакане на Господа.

32

29. януари

„Да, Отче, защото така Ти се видя угодно." Матей 11:26

Почти всеки човек има в живота си неща, които сам никога не би си

избрал, от които с радост би се отървал, но които просто не могат да се

променят. Може да става дума за физически недъг или недостатък, за

някоя хронична болест, която просто не ни оставя на мира. Но и нерв-

ните разстройства и душевните болести се явяват като крайно неприят-

ни посетители.

Много хора живеят един живот на горчиво отчаяние и мечтаят какво

ли би било, ако... Ако само бяха по-високи. Ако само изглеждаха по-

добре. Ако само се бяха родили в друго семейство, от друга раса или до-

ри с друг пол. Ако имаха физическите данни, за да станат спортисти.

Ако имаха съвършено здраве.

Урокът, който тези хора трябва да научат, е, че истинският мир се със-

тои в това, човек да приеме нещата, които не могат да се променят. То-

ва, което сме, сме чрез Божията благодат. Бог е планирал живота ни с

безкрайна любов и безкрайна мъдрост. Ако ние можехме да преценим

всичко така добре като Него, и ние щяхме да устроим нещата така. За-

това трябва да можем да кажем: „Да, Отче, защото така Ти се видя угод-

но."

Но всичко това отива и още една крачка по-нататък. Ние не просто

трябва да приемаме нещата с кротко примирение. Като знаем, че те са

допуснати от един Бог на любовта, ние можем да ги превърнем в повод

за радост и хваление. Павел се е молил три пъти да се отмахне трънът

в плътта му. Когато Господ му обещава достатъчно благодат, за да може

да понася тръна, апостолът възкликва: „С голяма радост ще се похваля

по-скоро с немощите си, за да почива на мен Христовата сила." (2. Ко-

ринтяни 12:9)

Признак на духовна зрялост е да можем да се радваме в привидно неб-

лагоприятни житейски обстоятелства и да можем да ги превърнем в

средство за прослава на Бога. Фани Кросби (1823 - 1915, американска

авторка на песни) е научила този урок много рано в живота си. Ослепя-

ла на възраст от шест седмици, когато навършва осем години тя пише:

О, колко щастливо дете съм аз,

въпреки че не виждам!

Решена съм да бъда доволна в този свят.

На колко благословения се наслаждавам,

които други хора нямат!

Затова, да плача или да въздишам, понеже съм сляпа —

не мога, не искам и няма!

33

30. януари

„Даром сте приели, даром давайте. " Матей 10:8

Фриц Крайслер, един от най-великите световни цигулари е казал: „Аз

съм роден с музиката в организма си. Инстинктивно знаех партитури,

преди изобщо да науча „аб"-то. Това беше дар на провидението. Аз не

съм го изработил. Затова всъщност и не заслужавам дори благодарност

за музиката... Музиката е прекалено свята, за да бъде продавана. А бе-

зумните хонорари, които в днешно време изискват музикалните знаме-

нитости, наистина са престъпление против обществото."

Това са думи, които всеки, който работи в делото на Господа, трябва

да вземе присърце. Служението на Христос е даване, а не взимане. Въп-

росът не е какво ще спечеля аз, а как мога да предам посланието на кол-

кото може повече хора и колкото може по-добре. В делото на Господа е

много по-добре, ако нещата ни струват нещо, отколкото ако от тях пече-

лим нещо.

Вярно е, че „работникът заслужава своята заплата" (Лука 10:7), и че

„Господ е наредил така, че проповедниците на благовестието да живеят

от благовестието" (1. Коринтяни 9:14). Но това далеч не оправдава чо-

век да иска определена цена за дарбите си. Не оправдава астрономичес-

ките лицензни такси, които се искат за ползване на песни. Не оправда-

ва безсъвестно високите хонорари за изяви на проповедници или певци.

Симон Магьосникът е искал да откупи властта да дава Светия Дух на

други (Деяния 8:19). Несъмнено в това той е виждал нов източник на

доходи. Чрез това действие той е оставил името си в нашия език като

нова дума („симония"), която означава купуването и продаването на ре-

лигиозни привилегии. Няма да е преувеличено, ако кажем, че днешни-

ят религиозен свят е изцяло пропит от симония.

Ако доларът или еврото можеха някак да изчезнат от така наречената

християнска работа, голяма част от нея щеше незабавно да спре. Щяха

обаче пак да останат верните служители на Господа, които щяха да про-

дължават да се трудят, докато се изразходва и последният им грам сила.

Ние сме получили даром, трябва и даром да даваме. Колкото повече

даваме, толкова повече се разширява благословението, толкова по-голя-

ма е и наградата - добра мярка, натъпкана, стърсена, препълнена.

34

31. януари

„Не съдете, за да не бъдете съдени." Матей 7:1

Хора, които иначе не знаят почти нищо за Библията, често знаят този

стих и го използват по най-странни начини. Дори когато някой бива

критикуван заради явно, чудовищно зло, те „благочестиво" избълбук-

ват: „Не съдете, за да не бъдете съдени." С други думи, те използват то-

зи стих, за да отхвърлят всяко осъждане на злото.

Факт е, че има области, в които ние не бива да съдим. Но също така

има други области, където задължително трябва да преценяваме.

Ето няколко неща, които ни е забранено да съдим. Не бива да съдим

мотивите на хората. Тъй като не сме всезнаещи, не можем да знаем за-

що те правят това, което правят. Не бива да съдим служението на друг

вярващ - той стои или пада пред собствения си Господар. Не бива да

осъждаме хора, които заради съвестта си имат предразсъдъци за неща,

които са морално неутрални. Не е правилно да накърняваме тяхната съ-

вест. Не бива да съдим по външността или социалното положение — съ-

ществено е какво е в сърцето. И, разбира се, трябва да избягваме остра-

та, критична нагласа към околните, постоянното желание да ги порица-

ваме. Критикарският дух е много лоша реклама за християнската вяра.

Има обаче други области, в които ние трябва да преценяваме и да съ-

дим. Ние трябва да преценяваме всяко учение - дали съответства на Пи-

санието. За да избягваме впрягане в неравен ярем, трябва да преценява-

ме дали другите хора са истински вярващи, или не. Християните тряб-

ва да отсъждат всички спорни въпроси помежду си, вместо да ходят на

съд. Местното събрание трябва да съди в случаи на крайни грехове и да

изключи от общението си грешника, който отказва да се покае. Члено-

вете на събранието трябва да преценяват кои мъже имат качествата, ко-

ито се изискват за старейшини и дякони.

Бог не иска от нас да изхвърлим през борда способността си за пре-

ценка или да се откажем от всякакви морални или духовни стандарти.

Той иска от нас да се въздържаме от съдене там, където е забранено, и

да съдим справедливо там, където е заповядано.

35

1. февруари

„... благовестието на славата на Христос." 2. Коринтяни 4:4

Ние никога не бива да забравяме, че благовестието е радостната нови-

на за славата на Христос. Разбира се, то говори и за Този, който е бил

разпънат на кръст и погребан. Но Той вече не е на кръста, вече не е в

гроба. Той е възкръснал, възнесъл се е на небето и сега е прославеният

Човек до Божията десница.

Ние не Го представяме на хората като обикновения дърводелец от На-

зарет, нито като страдащия Божи Слуга, нито като непознатия галилея-

нин. А най-малко Го представяме като мекушавия апостол на хуман-

ността, в какъвто Го е превърнало модерното религиозно изкуство.

Ние проповядваме Господа на живота и славата. Той е Онзи, когото

Бог е издигнал високо и Му е дал Име, което е над всяко друго име.

Пред Него ще се преклони всяко коляно и всеки език ще изповяда, че

Той е Господ, за слава на Бог Отец. Той е увенчан със слава и чест, Княз

и Спасител.

Твърде често ние го опозоряваме чрез посланието, което проповядва-

ме. Ние прославяме човека с неговите таланти и събуждаме усещането,

че едва ли не Бог трябва да се радва, че такъв човек Му служи. Създа-

ваме впечатлението, че човекът оказва на Бога огромно благоволение,

като Му се доверява. Това обаче не е благовестието, което са проповяд-

вали апостолите. Те на практика са казвали: „Вие сте виновни за убийс-

твото на Господ Иисус Христос. Вие Го взехте и Го заковахте на кръста

чрез ръцете на беззаконието. Но Бог Го възкреси от мъртвите и Го прос-

лави от дясната Си страна в небесата. Сега Той е там в прославено тя-

ло от плът и кости. В белязаната Си от гвоздеите ръка Той държи скип-

търа на цялата Вселена. Той ще се върне отново и ще съди света спра-

ведливо. Затова вие трябва да се покаете и да се обърнете с вяра към Не-

го. Няма друга възможност за спасение, „защото няма под небето друго

име, дадено между хората, чрез което трябва да се спасим".

О, да можехме да добием нов поглед за прославения Човешки Син! И

език, който да прогласява хилядите слави, увенчаващи челото Му! То-

гава несъмнено, както някога на Петдесетница, грешниците ще се разт-

реперят пред Него и ще възкликнат: „Какво да направим, братя?"

36

2. февруари

„Бог, който е казал на светлината да изгрее от тъмнината, е Този,

който е огрял в сърцата ни, за да даде светлината на познанието на

Божията слава в лицето на Иисус Христос." 2. Коринтяни 4:6

Буквално тук се казва: „... който е огрял в сърцата ни, за да огреем

ние...". Тук научаваме, че ние не сме замислени като крайни получате-

ли, а като проводници на Божиите благословения. Изразът „Бог,... кой-

то е огрял в сърцата ни", се отнася до нашето обръщение. При първото

творение Той е заповядал на светлината да свети, докато при новото

творение сам Той огрява в сърцата ни.

Но Той не прави това, за да скътаме ние егоистично морето от Него-

вите благословения за себе си. Неговото намерение е познанието на Не-

говата слава в лицето на Иисус Христос да се изявява на другите чрез

нас.

По подобен начин Павел говори, че Бог е благоволил „да открие в мен

Сина Си, за да Го проповядвам между езичниците" (Галатяни 1:16). Бог

открива в нас Своя Син, за да Го откриваме ние на другите. Когато пре-

ди години осъзнах тази истина, написах на корицата на Библията си:

„Ако всичко, което един човек ще види някога от Иисус Христос, е

единствено това, което вижда в теб, Макдоналд, какво ще види той?"

С пълно право Ян Макферсън казва: „Проповядването е нещо възви-

шено, грандиозно, достойно за страхопочитание - свръхестествено

действие, предаването на една ЛИЧНОСТ чрез друга личност на група

от личности, при което предаваната ЛИЧНОСТ е вечният Иисус." Той

илюстрира това с една случка, която се разиграла, когато крал Джоро-

дж V говорел по радиото и речта му се предавала в цяла Америка. В

студиото в Ню Йорк се скъсал един жизненоважен кабел, което хвърли-

ло в паника всички служители. „Тогава Харолд Вивиен, стажант-меха-

ник, в един миг видял какво трябва да се направи. Той хванал двата края

на скъсания кабел и ги държал здраво, решително и смело, докато то-

кът, който носел кралското послание, протичал през него. Тялото му би-

ло под напрежение от около 250 волта и се гърчело от главата до крака-

та в болезнени спазми. Но той не пускал. С отчаяна решителност той

държал краищата на кабела, докато хората чули посланието на краля."

Само проводници сме, прославени Учителю,

но щом Твоята чудна сила протича през нас,

ти можеш да ни употребяваш, всеки ден и всеки час.

37

3. февруари

„Идойде друг ангел и застана пред олтара, държейки златна кадилни-

ца; и на него се даде много тамян, за да го прибави към молитвите на

всичките светии върху златния олтар, който беше пред престола."

Откровение 8:3

Ние вярваме, че ангелът от този стихе самият Господ Иисус. А Него-

вото служение, описано тук, е голяма утеха и силно насърчение за нас.

Какво прави Той? Взима молитвите на всички светии, добавя към тях

Своя скъпоценен тамян и така ги представя пред Бог Отец.

Ние твърде добре знаем, че молитвите и хвалението ни са изключи-

телно несъвършени. Ние не можем да се молим, както би трябвало.

Всичко, което вършим, е опетнено от грях, от неправилни мотиви, от

егоизъм.

„Над най-светите ни часове,

които прекарваме на колене в молитва,

над времето, когато мислим,

че хвалебните ни песни са угодни пред Теб,

о, Сърцеведецо, излей Своята прошка!"

Но преди нашите молитви, поклонение и застъпничество да достиг-

нат пред Бог Отец, те минават през Господ Иисус. Той отстранява вся-

ка следа от несъвършенство, така че те са безупречни, когато накрая

дойдат пред Отца. При това става и още нещо чудно. Заедно с молитви-

те на светиите Той принася и тамян. Тамянът е образ на благоуханното

съвършенство на Неговата личност и Неговото дело. Това е, което в

крайна сметка прави нашите молитви действени.

Какво насърчение трябва да бъде това за нас! Ние много ясно съзна-

ваме колко несръчна е нашата молитва. Погазваме правилата на грама-

тиката, далеч сме от изящно подбрани изрази и често изричаме доктри-

нални абсурди. Но не бива заради това да се обезсърчаваме и да се стра-

хуваме от молитвата. Имаме велик Първосвещеник, който преработва и

очиства цялата ни комуникация с Отца.

Мери Баули изразява тази истина в поетична форма:

Много тамян се издига пред вечния трон.

Бог се привежда с милост, за да чуе всеки слаб стон.

Към всички молитви и хваления Христос добавя ценния тамян.

Любовта Му издига кадилницата и пръска благоухание.

38

4. февруари

„Ако кажех: Така ще говоря! — ето, бих изменил на поколението на си-

новете Ти." Псалм 73:15

Псалмистът е преживял тежко време. Той е гледал, че на безбожните

в този свят им е добре, докато собственият му живот е бил изпълнен с

трудности и страдания. Съмнения в Божията справедливост започнали

да го разяждат, съмнения в Неговата любов и в Неговата мъдрост. Нап-

раво изглеждало, че Бог награждава безбожието и наказва праведност-

та.

Но Асаф взел едно образцово решение. Той бил решен да не показва

съмненията си, за да не стане повод за препъване или дори падане на

някое Божие дете.

Вероятно повечето от нас от време на време имат съмнения или въп-

роси. Особено когато вече не можем да издържаме на обстоятелствата,

когато изглежда, че всичко ще се срине върху нас, ние лесно се усъмня-

ваме в Божието провидение. Как трябва да постъпваме в такива ситуа-

ции?

Положително е възможно да споделим съмненията си с някого, който

има духовната квалификация да ни помогне. Понякога сме твърде обър-

кани от проблемите си и не можем да видим светлината в края на туне-

ла, докато за околните тя свети ярко и те могат да ни отведат дотам.

По принцип никога не бива „в мрака да се усъмняваме в това, което

ни е било открито в светлината". Не бива да тълкуваме Божието слово

през призмата на обстоятелствата, колкото и мрачни да са те. Вместо то-

ва трябва да тълкуваме обстоятелствата в светлината на Писанието и да

помним ясно, че никога нищо не може да осуети Божиите планове или

да унищожи Неговите обещания.

Но преди всичко, не бива да показваме наляво и надясно съмненията

си. Съществува ужасната опасност по този начин да препънем Божиите

деца, „малките", за които Господ е казал: „А който съблазни (или под-

веде към грях) един от тези малките, които вярват в Мен, за него би би-

ло по-добре да се окачеше на врата му един воденичен камък и да потъ-

неше в морските дълбочини." (Матей 18:6)

Нашите сигурности са безбройни; съмненията ни, ако въобще имаме

такива, са малко. Нека споделяме един с друг сигурностите си. Още

Гьоте е казал: „Дайте ми ползата от вашите убеждения, ако имате таки-

ва, но си задръжте съмненията за себе си, понеже аз си имам достатъч-

но свои."

39

5. февруари

„Зная, че Ти можеш всичко и нито едно Твое намерение не може да бъ-

де възпрепятствано." Йов 42:2

Никое намерение на Бога не може да бъде предотвратено. Човекът мо-

же да върви в своето безбожие, но Бог върви по Своя път. Човекът мо-

же да има много да каже, но Бог има последната дума. Соломон ни на-

помня, че „няма мъдрост и няма разум, и няма съвет срещу Господа"

(Притчи 21:30). И Еремия свидетелства, че „ще се изпълнят намерени-

ята на Господа" (Еремия 51:29).

Братята на Йосиф решили да се отърват от него, като го продадат на

мадиамския керван. Но всичко, което постигнали по този начин, било

само изпълнение на Божията воля. Мадиамците осигурили на Йосиф

безплатно пътуване до Египет, където той се издигнал до вицекрал и

станал спасител за своя народ.

Когато слепороденият прогледнал и повярвал в Господа, юдеите го из-

ключили от синагогата. Победа ли било това за тях? Не, тъй като Гос-

под Иисус и без това щял да го изведе оттам, тъй като Добрият Пастир

„вика своите овце по име и ги извежда" (Йоан 10:3). Така те просто

спестили на Господа труда да прави това сам.

Безбожието на хората достига абсолютната си връхна точка, когато те

убиват Господ Иисус, като Го приковават на кръст. Но Петър им обясня-

ва, че Той е бил „предаден според определената Божия воля и предузна-

ние" (Деяния 2:23). Бог преодолява чудовищното престъпление на хо-

рата, като възвисява Христос за Господ и Спасител.

Доналд Грей Барнхаус (1895 - 1960, американски пастор, радиопропо-

ведник и библейски учител) разказва историята на един богат земевла-

делец, който имал в имението си красиви дървета. „Имал обаче един

заклет враг, който казал: „Ще отсека едно от дърветата му, от това ще го

заболи." В мрака на нощта врагът прескочил оградата, отишъл при най-

хубавото дърво и се хванал на работа с триони и брадви. При първите

лъчи на зората видял отдалеч двама мъже, които яздели по хълма към

него, и в единия от тях познал земевладелеца. Бързо избил клиновете и

оставил дървото да падне, но един от клоновете го повлякъл и го затис-

нал на земята, така че той умрял от тежката рана. Но издъхвайки изви-

кал: „Ха, аз отсякох хубавото ти дърво!" Земевладелецът обаче го пог-

леднал жалостиво и казал: „Това е архитектът, когото доведох. Плани-

раме да построим нова къща и трябваше да се отсече едно дърво, за да

се освободи мястото. Точно това е дървото, над което си се трудил цяла

нощ."

40

6. февруари

„Бъдете обаче изпълнители на словото, а не само слушатели, мамещи

сами себе си." Яков 1:22

Сред нас често цари опасната самоизмама, че посещаването на съби-

рания, конференции и семинари вече представлява вършене на Божие-

то дело. Ние слушаме проповедите и си говорим за това, което - както

всички добре знаем - би трябвало да вършим, и лека-полека сред нас се

прокрадва илюзията, че изпълняваме Неговата воля. Но всъщност това,

което в действителност правим, е, че увеличаваме отговорността си и

мамим сами себе си. Ние се самоизлъгваме, като се считаме за духовни,

докато в действителност може би сме изцяло плътски. Самоизлъгваме

се, като мислим, че растем, докато всъщност тъпчем на място. Самоиз-

лъгваме се, като се смятаме за мъдри, докато сме окаяно глупави.

Господ Иисус казва, че мъдър е този, който чува Неговите думи и ос-

вен това ги върши. Безумният също чува думите Му, но не ги обръща в

дела.

Не е достатъчно да чуем една проповед и след това да си отидем с ду-

мите: „Какво прекрасно послание!" Решаващо е да си отидем у дома и

да кажем: „Това, което чух, сега и ще го извърша." Някой е казал, че

добрата проповед не само разширява духа и затопля сърцето, но и мо-

тивира волята за действие.

Веднъж насред проповедта един проповедник попитал слушателите

си коя песен са изпели като въведение. Никой не помнел. Попитал кой

текст от Библията бил прочетен. Никой не можел да се сети. Попитал

какви съобщения са били направени. Всички били забравили. Тези хо-

ра си играели на събрание.

Добре ще направим, ако преди всяко събиране си зададем следните

въпроси: Защо съм дошъл тук? Готов ли съм да оставя Бог да ми гово-

ри лично? Ще Му се подчиня ли, ако ми говори?

Мъртво море с право се нарича така, понеже в него постоянно се вли-

ва вода, но нищо не се оттича. И в нашия живот поучението без прило-

жение води до застой. Упоритият въпрос на Господа звучи в ушите ни:

„Защо Ме зовете: Господи, Господи!, и не вършите това, което казвам?"

41

7. февруари

„ Съразпьнат съм с Христос." Галатяни 2:20

Когато Господ Иисус е умрял на кръста, Той е умрял не само като мой

Заместник, Той е умрял и като мое въплъщение. Той не само е умрял за-

ради мен, но и като моята личност. Когато Той е умрял, в един съвсем

реален смисъл и аз съм умрял. Всичко, което съм бил като син на Адам,

цялото ми старо, зло, неновородено „аз", е било приковано на кръста. В

Божиите мисли това е бил краят на моята история като човек в плътта.

Но това още не е всичко! Когато нашият Спасител е бил погребан, и

аз съм бил погребан. Аз съм съединен с Христос в Неговото погребе-

ние. Това означава отмахване на старото „аз" от Божиите очи за вечни

времена.

И когато Господ Иисус е възкръснал от мъртвите, и аз съм възкръснал.

Но тук вече картината се променя. Не този, който е бил погребан, е въз-

кръснал - не старото „аз". Не, това е новият човек - Христос, живеещ в

мен. Аз съм възкръснал заедно с Христос, за да ходя в нов живот.

Бог вижда всичко това като свършени факти - що се отнася до моето

положение. Сега Той иска те да станат действителност и в практиката

на моя живот. Той иска да осъзная и да призная като факт, че съм пре-

минал през този цикъл на смърт, погребение и възкресение. Но как мо-

га да осъществя това на практика?

Когато изкушението за зло ме връхлети, трябва да реагирам на него,

както би реагирал един труп — никак! Трябва на практика да кажа: „Аз

съм мъртъв за греха. Ти вече не си ми господар. За теб съм мъртъв."

Ден след ден трябва да приемам като факт, че моето старо, покварено

„аз" е намерило края си в гроба на Иисус. Това означава, че няма нуж-

да постоянно да се занимавам с него и да го изследвам. От него не очак-

вам нищо добро и затова и вече не се разочаровам от пълната му поква-

ра.

От друга страна, вече ще живея всеки миг като човек, който е възкръс-

нал с Христос за нов живот — с нови цели, нови желания, нови мотиви,

нова свобода и нова сила.

Георг Мюлер разказва как за първи път е разбрал тази истина за сво-

ето единение с Христос:

„Дойде един ден, в който аз умрях. Умрях за Георг Мюлер с неговите

мнения, предпочитания, наклонности и воля; умрях за света, за негови-

те аплодисменти и неговото презрение, дори и за похвалите или укори-

те на моите братя и приятели. И оттогава се стремя само към едно - „да

се представя одобрен пред Бога."

42

8. февруари

„Който неес Мен, той е против Мен; и който не събира с Мен, разпи-

лява. " Матей 12:30

Господ Иисус казва тези думи за фарисеите. Те тъкмо са извършили

непростимия грях, като са приписали Неговите чудеса на Веелзевул, на-

чалника на демоните, докато всъщност чудесата Му са извършени чрез

силата на Светия Дух. Вече е било очевидно, че те няма да Го приемат

като Месия на Израил и Спасител на света. Тъй като не застават реши-

телно на страната на Христос, по необходимост те са против Него. По-

неже не служат заедно с Него, те работят против Него.

Когато става дума за личността и делото на Христос, не може да има

неутралност. По този въпрос човек не може да не вземе никакво реше-

ние. Или е за Христос, или е против Него. Всеки, който казва, че не мо-

же да реши, всъщност вече е решил.

Когато става дума за истината за Христос, няма компромис. В биб-

лейското християнство има някои области, в които в известни граници

има място за различни мнения, но тази област категорично не е от тях.

А. У. Тоузър ни напомня, че „някои неща са просто неизбежни". Ние

трябва непоклатимо да държим на абсолютната божественост на Гос-

под Иисус, Неговото раждане от девица, Неговата истинска човешка

природа, Неговата безгрешност, Неговата заместническа смърт за греш-

ниците, Неговото телесно възкресение, Неговото възнесение и просла-

вяне до Божията десница и Неговото второ идване. Когато хората се

опитват да отнемат от тези основополагащи учения, им остава един по-

ловинчат спасител, който всъщност не е никакъв спасител.

Поетът е изразил това добре:

„Какво мислите за Христос?" - е проверката,

която определя твоето състояние и твоето бъдеще.

Във всичко останало не можеш да си прав,

ако не мислиш правилно за Него:

Какъвто е Иисус в очите ти,

както Го обичаш или го презираш,

така и Бог ще се отнася с теб,

и милост или осъждение ще е съдбата ти.

43

9. февруари

„Който не е против вас, е откъм вас." Лука 9:50

На пръв поглед изглежда, че това изказване пряко противоречи на вче-

рашния ни стих, но това, разбира се, не е така. В Матей 12:30 (и Лука

11:23) Господ говори на фарисеи, които не искат да повярват. Той ясно

им казва:„Ако не сте за Мен, сте против Мен." Тук обаче става дума за

нещо друго. Учениците току-що са забранили на един човек да изгонва

демони в името на Иисус. Единствата причина била, че той не се бил

присъединил към тях. В тази връзка Господ Иисус казва: „Не забраня-

вайте, защото който не е против вас, е откъм вас."

Когато става дума за спасението, онези, които не са за Христос, са

против Него. Но що се отнася до служението, за Него са всички, които

не са против Него.

Ние не сме призовани да пречим на други, които служат на Господа.

Светът е достатъчно широк и има място за всички нас да вършим рабо-

тата си, без да се настъпваме по пръстите. Добре е да вземем присърце

думите на Иисус: „Не забранявайте."

Същевременно трябва обаче да забележим, че Господ Иисус не казва

на Йоан и другите, че сега те трябва да се присъединят към въпросния

човек. Някои хора използват методи, които други не могат да приемат.

Някои имат други акценти в проповядването си. Някои имат повече

светлина от други. И някои имат свободата да правят неща, за които

други ги осъжда съвестта им. Ние не бива да очакваме, че всеки вярващ

ще се вмести в единия калъп, който на нас ни изглежда правилен. Но

ние можем да се радваме при всяка победа на благовестието, както е

правел Павел. Той казва: „Някои наистина проповядват Христос дори

от завист и от желание за препирни, а някои и от добра воля. Едните

правят това от любов, като знаят, че съм поставен да защитавам благо-

вестието, но другите възвестяват Христос от партизанщина, неискрено,

като мислят да прибавят тъга на моите окови. Тогава какво? Само това,

че по всякакъв начин — било престорено, или истинно — се проповядва

Христос; и затова аз се радвам, и ще се радвам." (Филипяни 1:15—18)

Сам Шумейкър (1893 - 1963, американски пастор и писател) задава

актуалния въпрос: „Кога най-после ще се научим, че във великата бит-

ка на светлината срещу мрака в нашето време ние се нуждаем от подк-

репата на съюзници, които не винаги отговарят на нашия личен вкус?

Кога ще научим, че всички християни трябва да работят и да се борят

заедно, за да успеят да победят приливната вълна на антихриста?"

44

10. февруари

„ И така, казвам: ходете по Духа." Галатяни 5:16

Какво всъщност означава на практика „да ходиш по Духа"? Изобщо

не е толкова теоретично и сложно, колкото си мислят някои. Ето някои

насоки как би могло да изглежда ежедневното ни ходене по Духа:

Първо започваме деня си с молитва. Изповядваме всеки осъзнат грях

в живота си - това ни прави чист съд, който Бог може да употребява.

Отделяме си време за хваление и поклонение - това настройва душата

ни. Съвсем съзнателно предаваме на Бога властта над живота си — това

Му дава възможност да живее Своя живот чрез нас. Чрез този акт на

подновено отдаване „ние се предпазваме от безполезното правене на

планове и Му предаваме подреждането на живота си".

След това си отделяме време за хранене от Божието слово. По този на-

чин получаваме общ поглед върху Божията воля за живота си. Но може

и да получим конкретни напътствия за Неговата воля за настоящото си

положение.

След личното си време с Господа се заемаме с обичайната си работа.

Обикновено това са простичките, сухи, ежедневни задължения на жи-

вота. По тази точка много хора имат погрешни представи. Те смятат, че

„ходенето по Духа" няма нищо общо с работното облекло и домакинс-

ките престилки. Но огромна част от ходенето по Духа се състои от вяр-

ност и старание в ежедневната ни работа.

В хода на деня ние изповядваме и осъждаме греха веднага щом го

осъзнаем. Прославяме Господа, когато се сетим за Неговите благосло-

вения. Подчиняваме се на всеки импулс да правим добро и отказваме на

всяко изкушение за зло.

Тогава приемаме всичко, което ни се случва през деня, като Божията

воля за нас. Прекъсванията се превръщат във възможности за свидетел-

ство. Разочарованията се превръщат в срещи с Господа. Обажданията

по телефона, писмата, посетителите - всичко това разглеждаме като

част от Неговия план.

Харолд Уайлдиш дава следното обобщение в една от своите книги:

„Както предаваш на Христос бремето на своя грях и се осланяш на

Неговото завършено дело, по същия начин Му предай и целия товар на

живота и служението си и разчитай на настоящото действие на Светия

Дух в теб."

„Подчинявай се всяка сутрин наново на ръководството на Светия Дух

и с прослава към Бога и мир се заеми с работата си, като му предоста-

виш контрола над себе си и над делото си през деня. Поддържай нави-

ка през целия ден да Му се доверяваш радостно и да Му се покоряваш

с очакването, че Той те води, осветлява, коригира, напътства, употребя-

ва и върши в теб и чрез теб това, което Той иска. Разчитай на Неговото

действие като на факт, независим от това, което ти виждаш или чувст-

ваш. Нека просто вярваме в Светия Дух и нека Му се подчиняваме като

на ръководител на нашия живот. Нека се въздържаме от изнурителното

усилие да взимаме живота си в собствените си ръце. Тогава, според Не-

говата воля, в нас ще се прояви плодът на Духа за Божия слава."

45

11. февруари

„... пронизва до разделяне душата и духа. " Евреи 4:12

Когато Библията говори за човека и трите му съставни части, после-

дователността винаги е: дух, душа и тяло. Но когато хората използват

този израз, последователността почти винаги е: тяло, душа и дух. Гре-

хът е обърнал обратно Божия ред. Сега човекът поставя тялото на пър-

во място, след това идва душата, и чак накрая - духът.

Двете нематериални съставки на човешкото същество са неговият дух

и неговата душа. Духът прави човека способен да общува с Бога. Душа-

та е свързана с чувствата и страстите му. Въпреки че ние не сме в със-

тояние да различаваме в подробности духа и душата, можем и трябва да

правим разлика между духовното и душевното.

И така, кои неща са духовни? Проповядване на Словото, което прос-

лавя Христос, е духовно. Молитва към Бога чрез Иисус Христос в сила-

та на Духа е духовна. Служение, мотивирано от любов към Господа и

черпещо силата си от Светия Дух, също. Поклонение в Дух и истина съ-

що.

А кои неща са душевни? Проповядване на Словото, което привлича

вниманието към човека, към неговите ораторски умения, неговата лич-

ност или блестящ интелект. Механични молитви, в които сърцето не

присъства наистина, а целят само да направят впечатление на околните.

Служение, за което човек сам се е призовал, което се извършва от фи-

нансови мотиви и чрез плътски методи. Поклонение, което се върти

около видими, материални помощни средства, а не около невидимите

духовни реалности.

Какво общо има Божието събрание с осветени сгради, шарени прозор-

ци, одежди, почетни титли, свещи, тамян и други външни атрибути?

Или какво общо има Божието събрание с рекламни кампании в холивуд-

ски стил, с професионални организации за събиране на дарения, с еван-

гелизационни манипулации, с култ към личности, с музикални екстра-

вагантности?

Рекламата в което и да е средностатистическо християнско списание

е достатъчно доказателство за това, колко душевни сме станали.

Павел прави ясна разлика между служението, сравнено със злато,

сребро и скъпоценни камъни, и служението, което не е нищо повече от

дърво, сено и слама (1. Коринтяни 3:12). Всичко духовно ще издържи на

огъня на проверката на Божия съд. Всичко душевно ще изчезне в пла-

мъците.

46

12. февруари

„...нито върху този хълм, нито в Ерусалим." Йоан 4:21

За самаряните хълмът Гаризим е бил център за поклонение. А за юде-

ите Ерусалим е бил единственото място на цялата земя, където Бог е оп-

ределил да обитава Името Му. Господ Иисус обаче оповестява на жена-

та от Самария един съвсем нов ред: „... идва часът, и сега е, когато ис-

тинските поклонници ще се покланят на Отца с дух и истина; защото

такива иска Отец да бъдат поклонниците Му."

Днес вече няма едно специално място на земята, определено за покло-

нение. В нашата епоха святото място е заместено от една свята личност.

Господ Иисус Христос е центърът, около който се събира Неговият на-

род. Ние се събираме заради Него. Не сме привлечени от някоя свеще-

на сграда с пъстроцветни прозорци, хор или орган. Не се събираме за-

ради някой човек, колкото и да е надарен. Господ Иисус е божествени-

ят магнит, който ни привлича.

Земното място не е важно; можем да се събираме в специална сграда

или в частен дом, на полето или в пещера. При истинското поклонение

ние чрез вяра влизаме в небесното светилище. Там присъства Бог Отец.

Присъства Господ Иисус. Ангелите са там като празнично събрание.

Там са светиите от старозаветни времена. Там са и починалите светии

от времето на църквата. В такова възвишено общество ние имаме при-

вилегията да излеем сърцата си в поклонение на Бог Отец чрез Господ

Иисус в силата на Светия Дух. И така, докато тялото ни още е на земя-

та, ние се издигаме в духа „далеч над този бушуващ свят, който неспир-

но воюва там долу".

Това противоречи ли на думите на нашия Господ: „Където двама или

трима са събрани в Мое Име, там съм и Аз посред тях" (Матей 18:20)?

Не, това също е вярно. Той присъства по специален начин, когато Него-

вият народ се събира в Неговото Име. Той взима нашите молитви и пок-

лонение и ги представя пред Отца. Каква привилегия е това, Иисус да е

сред нас!

47

13.февруари

„Не дължете на никого нищо освен взаимна любов. "

Римляни 13:8

Не бива да схващаме този стих като забрана за всякакви дългове. В на-

шето общество сметките за телефон, ток, вода и газ се плащат със за-

къснение и това не може да се избегне. При определени обстоятелства

може да е по-разумно от гледна точка на ученичеството да се купи къ-

ща с ипотечен заем и така паричната й стойност да се запази с времето,

вместо същите месечни суми да се дават за наем. А и в днешно време е

невъзможно да се прави бизнес, без от време на време да се взимат за-

еми.

Стихът обаче положително забранява други практики. Той ни забраня-

ва да влизаме в дългове, за които от самото начало няма големи изгле-

ди да можем да ги изплатим. Забранява ни да взимаме кредит за заку-

пуване на стоки, чиято стойност намалява с времето. Забранява ни да

изоставаме с плащанията. Забранява ни взимането на кредити за купу-

ване на ненужни вещи. Забранява ни да влизаме неразумно в дългове,

понеже не можем да устоим на изкушението на кредитната карта. Заб-

ранява ни разхищаването на парите на Господа за плащане на завише-

ни лихви при забавени плащания.

Този стих има за цел да ни предпази от кредитните акули, от семейни

проблеми вследствие на прекомерни разходи, от процеси за фалит.

Всичко това разрушава нашето християнско свидетелство.

Като цяло ние трябва да се отнасяме отговорно към финансите си, ка-

то живеем скромно, в рамките на средствата си, и винаги помним, че

„който взема назаем, е роб на заемодателя" (Притчи 22:7).

Единственият дълг, който християните винаги имат, е задължението

да се обичат един друг. Ние имаме дълг към невярващите - да ги оби-

чаме и да споделяме с тях благовестието (Римляни 1:14). Ние сме длъж-

ни да отдадем живота си за братята (1. Йоаново 3:16). Този вид дълг ни-

кога няма да ни доведе до конфликт със закона. Напротив, както казва

Павел, това е изпълнение на закона.

48

14. февруари

„И сега, Господи, погледни на техните заплашвания и дай на Своите

слуги да говорят Твоето слово с пълна дързост." Деяния 4:29

Когато ранните християни били преследвани, те не чакали обстоятел-

ствата да се променят. Вместо това те прославяли Бога в настоящите об-

стоятелства.

За съжаление, твърде често ние не следваме техния пример. Отлагаме

действието за по-късно, когато условията ще бъдат по-благоприятни.

Разглеждаме камъните по пътя като препятствия, а не като трамплин.

Извиняваме бездействието си с това, че обстоятелствата не са идеални.

Студентът не иска да се включва в християнско служение, докато не

приключи с образованието си. После е напълно погълнат от приятелст-

во и брак. След това напрежението на работата и семейния живот му

пречи да се посвети на служение. Той решава да изчака да се пенсиони-

ра - тогава ще е свободен и ще предостави на Господа остатъка от жи-

вота си. Най-накрая се пенсионира, но енергията и духовната му визия

са отлетели и той се поддава на удобството.

Или пък често се случва да трябва да работим с хора, които не се от-

насят с нас достатъчно нежно и деликатно. Възможно е тези хора да за-

емат отговорни позиции в местната църква. Въпреки че са верни и ра-

ботят усърдно, ние имаме проблеми с тях. Какво правим тогава? Прита-

яваме се някъде в периферията и чакаме няколко тържествени погребе-

ния. Този метод обаче не действа. Такива хора обикновено са удивител-

но дълголетни. Чакането на погребения е доста неефективно.

Йосиф не е чакал да го освободят от затвора, за да посвети живота си

на някаква полезна дейност - той е служел на Бога и в затвора. Даниил

е станал мощно свидетелство за Бога по време на вавилонския плен.

Ако беше чакал края на изгнанието, щеше да стане късно. Павел е на-

писал писмата до ефесяните, филипяните, колосяните и Филимон, до-

като е бил в затвора. Не е чакал обстоятелствата да се подобрят.

Простият факт е, че обстоятелствата в този живот никога не са идеал-

ни. А и на християните не им е дадено обещание, че някога ще се по-

добрят. Затова и за служението, както и за спасението, важи: „Ето, сега

е благоприятно време."

Лутер е казал: „Който иска да чака, докато случаят е напълно подхо-

дящ за неговата работа, никога няма да го намери." Соломон ни предуп-

реждава: „Който се взира във вятъра, няма да сее и който гледа на обла-

ците, няма да жъне." (Еклисиаст 11:4)

49

15. февруари

„Хвърли хляба си по водата, защото след много дни ще го намериш."

Еклисиаст 11:1

Вероятно тук думата „хляб" се използва символично за зърното, от ко-

ето се приготвя хлябът. В Египет зърното се е сеело по наводнените по-

лета. След това, когато водата постепенно се оттегляла, се явявал пло-

дът. Но това не ставало веднага, а „след много дни".

Днес ние живеем в забързано и нетърпеливо общество и искаме бър-

зи, незабавно видими резултати. Имаме разтворимо кафе, какао, чай, го-

тови супи, картофено пюре на прах, заведения за бързо хранене. В бан-

ките дават светкавични кредити. Нервираме се, когато трябва да чакаме

каквото и да било.

В християнския живот и служение обаче не е така. Нашата добрина и

милост не биват награждавани веднага. Молитвите ни не получават

светкавичен отговор. И обикновено служението ни няма непосредстве-

но видими резултати.

Библията многократно използва земеделския цикъл като илюстрация

за духовната работа: „Сеячът излезе да сее..."; „Аз посадих, Аполос на-

пои, но Господ даде растежа"; „... първо стрък, после клас, а след това

- пълно зърно в класа." Това е постепенен процес, отнемащ по-дълго

време. Тиквата расте по-бързо от дъба, но и за нея е необходимо време.

Затова е нереалистично да очакваме незабавни резултати от добрите

си дела. Техният ефект не може да се пресметне или предвиди. Незря-

ло е да очакваме незабавни отговори на молитвите си. Неразумно е да

подтикваме към бързо решение човек, който за първи път чува благо-

вестието. Обичайният опит е, че трябва дълго време да даваме, да се

молим и неуморно да служим. Правим това с доверието, че трудът ни в

Господа не е напразен. След известно време виждаме някакви резулта-

ти - не достатъчни, за да се надуем от гордост, но достатъчни, за да ни

дадат кураж и сили да продължим нататък. Пълния резултат няма да ви-

дим, преди да стигнем в небето — в крайна сметка това е най-доброто и

най-безопасно място, където да разберем за плодовете на работата си.

50

16. февруари

„Даже и в смеха сърцето може да боли." Притчи 14:13

Нищо в този свят не е съвършено. Всеки смях е примесен с тъга. Все-

ки диамант има някакъв недостатък. Всеки човек има някаква слабост

на характера. Във всички области на живота винаги има някакво скри-

то червейче, което гризе ябълката отвътре.

Добре е да сме идеалисти - Бог е вложил в нас копнеж по съвършен-

ството. Но също е добре и да сме реалисти - под слънцето няма да на-

мерим абсолютно съвършенство.

Младите хора често си мислят, че тяхното семейство е единственото,

в което има караници. Или че само техните родители са посредствени

личности.

Толкова е лесно да се разочароваме от местната църква и да си мис-

лим, че в другите църкви всичко е розово.

Или пък постоянно търсим идеални приятели. Очакваме от другите

съвършенство, въпреки че ние самите не го проявяваме.

Трябва ясно да си дадем сметка за факта, че всеки човек има грешки

и слабости, някои по-очевидни от други. Колкото по изявена личност е

някой, толкова по-явни са обикновено и неговите грешки. Вместо да се

разочароваме от грешките на другите вярващи, по-добре е да подчерта-

ваме техните добри качества. А такива също всеки има. Само една лич-

ност обаче има всички добри качества накуп - Господ Иисус.

Често си мисля, че Господ нарочно ни е оставил тук долу с един пос-

тоянен и никога незадоволен копнеж по съвършенството — за да гледа-

ме нагоре към Него, в когото няма грешка и няма недостатък. В Него е

сборът от всички нравствени прелести. При Него няма разочарование.

51

17. февруари

„В притеснение Ти ми даде простор. " Псалм 4:1

Истина е, че „никой не е станал моряк в тихо море". Притесненията

ни учат на търпение. Трудностите ни създават простор и ние напредва-

ме.

Дори и хората от този свят са разбрали, че трудностите ни възпитават

и ни помагат да вървим напред. Чарлз Кетеринг казва: „Проблемите са

цената на прогреса. Давайте ми само проблеми и нищо друго. Добрите

новини ме правят слаб."

Но най-вече в света на християните намираме многобройни свидетел-

ства за ползата от изпитанията.

Поетът потвърждава това с думите:

Не един вдъхновен певец сред синовете на светлината

ще каже за най-прекрасната музика: Роди се през нощта.

И не един величествен химн, разливащ се дома на Отца,

е преживял своята първа въздишка в тъмничния мрак.

Спърджън пише по своя неподражаем начин:

„Боя се, че цялата благодат, която съм получил в приятните и леки ми-

гове и щастливи часове, почти ще се събере върху едно пени. Но добро-

то, което съм преживял чрез болките и страданията, и скърбите, е неиз-

меримо в целостта си. Какво имам, което да не дължа на чука и пилата?

Утеснението е най-доброто обзавеждане в моя дом."

Всъщност, защо това ни изненадва? Не ни ли казва и останалият не-

известен автор на Посланието към евреите: „Нито едно наказание не из-

глежда да е за радост, а за скръб; но после донася мирния плод на прав-

дата на тези, които са били обучавани чрез него." (Евреи 12:11)

52

18. февруари

„ Съдията на цялата земя няма ли да върши правда? " Битие 18:25

Когато в живота има тайни, които са прекалено дълбоки, за да ги изс-

ледваме, ние можем да имаме спокойната увереност, че Съдията на ця-

лата земя е Богът на пълната и безкрайна справедливост.

Например, измъчва ни въпросът какво се случва с децата, които уми-

рат, преди да са достигнали възрастта на морална отговорност. За мно-

зина от нас е достатъчно да знаем, че „на такива е Божието царство".

Ние вярваме, че те са спасени чрез кръвта на Иисус. За други обаче, ко-

ито не се задоволяват с това обяснение, думите на горния стих трябва

да са достатъчни. Ние можем да разчитаме, че Бог върши това, което е

право.

Освен това съществува постоянният проблем за избирането и предоп-

ределението. Дали Бог избира някои хора за спасение, без същевремен-

но да осъжда други на вечно проклятие? След като калвинистите и ар-

минианците са изложили всички свои аргументи, ние можем да сме на-

пълно спокойни в сигурността, че при Бога няма никаква несправедли-

вост.

Отново и отново се сблъскваме с привидната несправедливост, че зли-

те често благоденстват, докато праведните преминават през тежки утес-

нения. Постоянно се поставя въпросът за съдбата на езичниците, които

никога не са чули благовестието. Хората гадаят защо изобщо Бог е до-

пуснал навлизането на греха в света. Често сме поразени от ужас пред

природни бедствия, бедност и глад, ужасни физически и душевни недъ-

зи. Съмнението постоянно надига глас: „Ако Бог наистина държи всич-

ко в ръката Си, защо допуска тези неща?"

Вярата отговаря: „Почакай, докато бъде написана и последната глава.

Бог още не е направил грешка. Когато сме в състояние да видим неща-

та в по-ясна перспектива, ще разберем, че Съдията на цялата земя е

действал правилно."

Бог пише с букви, прекалено едри,

за да ги обхване нашето късогледство.

Ние виждаме само откъслечни линии

и се мъчим да изследваме цялата тайна

от разбити надежди, смърт и живот,

безкрайни войни, безполезни борби.

Но там, с по-добро, по-ясно зрение, ще видим едно -

че Неговият път е бил винаги прав.

Джон Оксенхам

53

19. февруари

„Безумието на човека изкривява пътя му и сърцето му негодува про-

тив Господа." Притчи 19:3

Никоя психологическа книга не ни дава такива дълбоки прозрения в

човешкото поведение като Библията. Тук тя описва например човек, чи-

ето собствено безумие съсипва живота му, но вместо да поеме отговор-

ността за това, той обвинява Бога, като че ли Той е причина за неговия

провал.

Колко често се потвърждава това в живота! Познаваме хора, които са

изповядали християнството, но след това са се оплели в противни фор-

ми на сексуална неморалност. Това им е донесло позор, презрение и фи-

нансов крах. Но покайват ли се след това? Не, обръщат се срещу Хрис-

тос, отричат се от вярата и стават войнствени атеисти.

По-често, отколкото си мислим, отричането от вярата се дължи на мо-

рален провал. А. Дж. Полок (1864 - 1957, английски евангелист и учи-

тел сред така наречените „братя") разказва за срещата си с един млад

човек, който бълвал всевъзможни съмнения и богохулни нападки срещу

Писанието. Когато Полок го попитал: „Ти в какъв грях живееш?", мла-

дежът се сринал и изплакал мрачната си история, изпълнена с грях и

морални падения.

Крещящата несправедливост е в това, по какъв извратен начин чове-

кът беснее срещу Господа заради последствията на собствените си гре-

хове. У. Ф. Аденей казва: ,Нудовищно е да се приписват на Божието про-

видение последствията за действия, които Той е забранил."

Колко е вярно, че „който върши зло, мрази светлината и не отива към

светлината, за да не би да се открият делата му" (Йоан 3:20)! Апостол

Петър ни напомня, че подигравателите, които „ходят по своите собстве-

ни страсти", „своеволно не признават" истината и се заблуждават. По-

лок коментира: „Това илюстрира изключително важната истина, че нес-

пособността и нежеланието да се приеме Божията истина често имат

нравствени причини. Често един човек просто иска да продължава да

живее в греха. Плътта има естествено отвращение от Бога. Понякога чо-

век се бунтува и срещу всепроникващия характер на светлината или

срещу възпиращото злото въздействие на Библията. Заблудата не е тол-

кова на ума, колкото на сърцето."

54

20. февруари

„Не искам да ям, докато не кажа думите си." Битие 24:33

По същия начин, както слугата на Авраам е съзнавал спешността на

мисията си, трябва и ние да виждаме значението на нашата задача. То-

ва не означава, че трябва внезапно да хукнем във всички посоки еднов-

ременно. Не значи, че трябва да изпаднем в невротична припряност.

Значи обаче, че трябва да се посветим на поставеното пред нас задъл-

жение с абсолютен приоритет и спешност.

Трябва да възприемем нагласата, изразена в стиховете на Робърт

Фрост:

Горите са приятни, тъмни и дълбоки,

но аз имам да спазвам обещания -

да измина много мили, преди да положа глава.

Ейми Кармайкъл изразява същото с думите: „Обетите към Бога са на

мен. Не мога да се спирам да играя със сенки или да бера земни цветя,

преди да извърша делото си и да дам отчет за него."

На друго място тя пише:

Само дванадесет кратки часа! Не оставяй да умре у нас

съзнанието за неотложност, Пастирю благи,

нека постоянно претърсваме хълмовете заедно с Теб.

Според разказите, Чарлз Саймън (1759 - 1836, пастир в Кеймбридж,

евангелски водач, съосновател на три мисионерски дружества) държал

в кабинета си снимка на Хенри Мартин (1781-1812, помощник пастир

на Ч. С, пионер-мисионер и преводач на Библията в Индия и Персия).

Където и да отидел в кабинета си, изглеждало, че Мартин постоянно го

гледа и казва: „Бъди усърден, бъди усърден, не се шляй, не се шляй." А

Саймън отговарял: „Да, ще се старая, ще се постарая, ще бъда усърден,

няма да се шляя, понеже души погиват, а Иисус трябва да се прослави."

Нека чуем същата настойчивост и в думите на безстрашния апостол

Павел: „Едно правя ... гоня целта за наградата на горното призвание от

Бога в Христос Иисус." (Филипяни 3:13-14)

Не е ли живял и нашият Господ със същото съзнание за спешност?

Той казва: „Имам кръщение, с което трябва да се кръстя, и колко се из-

мъчвам, докато то се извърши!" (Лука 12:50)

Няма извинение за християни, които седят със скръстени ръце.

55

21. февруари

„Аз живея сред своя народ." 4. Царе 4:13

Една заможна жена от Сунам оказвала гостоприемство на Елисей все-

ки път, когато той минавал през града. Накрая тя предложила на мъжа

си да построят отделна стая за пророка, за да си има свое място, когато

се отбива при тях. С намерението да се отблагодари на своята щедра до-

макиня Елисей я попитал какво би могъл да направи за нея — може би

да я въведе пред царя или военачалника. Нейния простичък отговор

бил: „Аз живея сред своя народ." С други думи: „Напълно съм доволна

от живота си. Харесват ми обикновените хора, сред които живея. Нямам

особен стремеж към каймака на обществото. Общуването със знамени-

тости не е желана цел за мен."

Тя е била мъдра жена! Хората, които не се задоволяват, докато не бъ-

дат въведени в кръговете на известните, богатите и аристократите, чес-

то биват принудени да осъзнаят, че най-ценните и най-стойностни хора

никога не се явяват по първите страници или клюкарските хроники на

вестниците.

Аз съм имал доста контакти с велики имена в евангелския свят, но

трябва да призная, че в повечето случаи това са били разочароващи пре-

живявания. Колкото повече опознавах лично онези, които бяха възхва-

лявани шумно в християнските медии, толкова повече губех илюзиите

си. Ако мога да избирам, предпочитам общението с онези смирени, бо-

гобоязливи, порядъчни граждани, които са безименни в този свят, но

добре известни в небето.

А. У. Тоузър отразява точно моите чувства, като пише: „Аз вярвам в

светии. Запознах се с комедиантите; запознах се с уличните глашатаи;

запознах се с дарителя, който изписва името си на фасадата на сграда-

та, за да знаят хората кой я е построил. Запознах се с повярвали каубои,

които не бяха особено повярвали. Запознах се с всевъзможни видове

странни християни навсякъде в Съединените Щати и Канада, но сърце-

то ми търси светии. Искам да се запозная с хората, които са като Господ

Иисус Христос... Това, което наистина искаме и трябва да имаме, е кра-

сотата на Господа, нашия Бог, в гърдите на хората. Един печелещ дове-

рие, привлекателен християнин струва повече от 500 специалисти по

реклама, християнски професионалисти и религиозни инженери."

Чарлз Саймън има подобни мисли: „Още от първия ден до сегашния

час съм се стремил към това ... общението ми е било със светиите и

славните на земята, и всеки един от тях се е старал с всички сили да ми

оказва добрина заради Господа."

Затова жената от Сунам заслужава огромен букет орхидеи за духовна-

та мъдрост, която се крие в думите й: „Аз живея сред своя народ."

56

22. февруари

„... с цел да се усъвършенстват светиите за делото на служението."

Ефесяни4:12

Революционно прозрение! Дарбите в Ефесяни 4 гл. са дадени за усъ-

вършенстване на светиите за делото на служението. Щом светиите мо-

гат сами да извършват делото на служението, дарбата може да продъл-

жи нататък.

Това означава, че успехът в Божието дело се състои в това, човек във

възможно най-кратки срокове да „стане излишен", т. е. да може да се от-

тегли от работата и да се огледа за нови светове за завладяване.

Точно това е правел Павел. Той е отишъл напр. в Солун, проповядвал

е на юдеите в три съботи и е оставил след себе си функционираща цър-

ква. Несъмнено това е било изключение, що се отнася до скоростта на

установяване на една християнска работа. Най-дългото време, което

Павел е прекарал наведнъж на едно място, е било две години — в Ефес.

Божието намерение никога не е било Неговите светии да са постоян-

но зависими от една от изброените по-горе дарби. Дарбите за замени-

ми. Ако светиите се превърнат в щатни слушатели на проповеди и ни-

кога не започнат лично да участват в делото на служението, те и никога

няма да се развият така, както би трябвало, и светът никога няма да бъ-

де евангелизиран така, както е било Божието намерение.

Уилиям Дилън казва, че един успешен чуждестранен мисионер нико-

га няма чуждестранен наследник на работата си. Това трябва по същия

начин да важи и за местни работници на Божията нива - когато задача-

та на работника е изпълнена, светиите трябва да поемат работата сами,

а не да търсят друг проповедник.

Твърде често ние, проповедниците, разглеждаме положението си като

пожизнено. Смятаме, че други не биха могли да се справят толкова доб-

ре с работата. Оправдаваме постоянното си присъствие на едно място с

факта, че броят на посетителите би намалял, ако си отидем. Оплакваме

се, че другите не вършат нещата, както трябва, и че на тях не може да

се разчита. Но фактът е, че те първо трябва да се научат. А за да се на-

учат, трябва да им се дадат възможностите за това. В процеса на обуче-

ние се включват упражнения, предаване на отговорности и регистрира-

не на напредък.

Ако светиите стигнат до етапа, в който смятат, че могат да се справят

без някой специален проповедник или учител, това не е причина той да

се засяга или обижда. Това е повод за празнуване. Сега работникът е

свободен да отиде някъде другаде, където е по-остро необходим.

Винаги е лошо, когато Божието дело се изгражда трайно около даден

човек, независимо колко е надарен. Неговата голяма цел трябва да бъде

да повиши ефективността си, като подготви и обучи светиите достатъч-

но, за да не бъдат те повече зависими от него. В свят като нашия той ня-

ма нужда да се безпокои, че няма да намери работа на други места.

57

23. февруари

„Мъдрият нека слуша и ще увеличи знание и разумният ще получи мъ-

дър съвет." Притчи 1:5

Принципната разлика между мъдрия и безумния в книгата Притчи е,

че мъдрият е готов да слуша, а безумният не.

Изобщо не става дума за умствените способности на безумния. Той

може да има изключителен интелект. Но той не дава никой да му каже

нищо. Той страда от фаталната заблуда, че знанията му са неограниче-

ни и преценката му е непогрешима. Когато приятелите му искат да го

посъветват, си спечелват само присмех и гняв за усилието си. Отстрани

те виждат как той се мъчи да се измъкне от неизбежните последствия

от греховните си и безумни действия, но са принудени да наблюдават

безпомощно, без да могат да предотвратят бедата. И така той се препъ-

ва от един хаос към следващия. Веднъж стига до финансова катастро-

фа. Друг път личният му живот е пълна бъркотия. После бизнесът му

стига до фалит. Но той си внушава, че просто има лош късмет. Никога

не му минава мисълта, че самият той е най-злият си враг. Той щедро

раздава съвети на другите и забравя, че не може да подреди собствения

си живот. Не можеш да му затвориш устата, той говори със самоувере-

ността на оракул.

Мъдрият е замесен от друго тесто. Той е наясно, че жичките в мозъка

на всички хора са някак объркани поради грехопадението. Знае, че по-

някога другите виждат аспекти на даден проблем, които той е пропус-

нал. Той с готовност признава, че и неговата памет понякога има праз-

ноти и смесва нещата. Приема поучение и приветства всяка информа-

ция, която му помага да вземе правилно решение. Той дори търси съвет

от другите, защото знае, че „в многото съветници има спасение" (Прит-

чи 11:14). Като всеки човек и той понякога прави грешки. Но той има

здравословното качество да се учи от грешките си и да превръща всеки

провал в трамплин към друг успех. Той е благодарен за заслужения уп-

рек и с готовност казва: „Постъпих неправилно. Съжалявам." Умните

деца се подчиняват на възпитанието на родителите си; безумните се

бунтуват. Мъдрите младежи се покоряват на библейските предписания

за морална чистота; безумните следват собствените си страсти. Мъдри-

те възрастни преценяват всичко според това, дали е угодно на Господа;

безумните правят онова, което е угодно на самите тях.

И става така, че мъдрите стават все по-мъдри, докато безумните затъ-

ват в тинята на собственото си безумие.

58

24. февруари

„Адам ... роди син по свое подобие, по своя образ." Битие 5:3

Елементарна истина в естествения живот е, че ние раждаме деца по

своя образ и по свое подобие. Адам е родил син по свое подобие и го е

нарекъл Сит. Когато хората виждали Сит, те сигурно са казвали: „Кру-

шата не пада по-далеч от дървото."

Стряскащ факт в духовния живот е, че и там ние също раждаме деца

по нашия образ. Ако имаме навика да говорим за Господ Иисус на дру-

гите хора, и духовните ни деца несъзнателно ще придобият качества на

характера, които наподобяват нашите. Това не е въпрос на унаследява-

не, а на подражание. Те гледат на нас като на идеалното въплъщение на

това, което християнинът би трябвало да бъде, и несъзнателно преуст-

ройват поведението си по нашия образец. Скоро в тях проличава типич-

ната семейна прилика.

Това означава, че мястото, което аз отреждам на Библията в живота си,

ще определи мащаба за моите духовни деца. Значението, което прида-

вам на молитвата, ще бъде възприето и от тях. Ако от сърце прославям

Господа и Му се покланям, и те също ще го правят като нещо най-естес-

твено.

Ако аз последователно се покорявам на изискванията на ученичество-

то, те ще възприемат това като обикновена норма за всички вярващи. От

друга страна, ако разводнявам думите на Спасителя и живея живот, ори-

ентиран към богатство, слава и забавления, трябва да очаквам, че и в то-

ва те ще последват моя пример.

Обикновено усърдните благовестители произвеждат също усърдни

лични благовестители. Онези, които намират радост и полза в ученето

на стихове от Писанието наизуст, предават този опит и на духовните си

деца.

Ако не посещаваш редовно църковните събирания, не можеш да очак-

ваш от питомците си нещо друго. Ако обикновено закъсняваш, най-ве-

роятно и те ще закъсняват. Ако винаги седиш на последния ред, не се

чуди, че под твое влияние и те правят така.

А ако си дисциплиниран, точен, достоен за доверие и с цяло сърце

участваш в Божието дело, тогава и твоят Тимотей ще последва приме-

ра на твоята вяра.

И така, въпросът, който се поставя пред нас, е: „Мога ли да съм дово-

лен от това, че децата ми ще бъдат по мое подобие?" Апостол Павел е

могъл да препоръча: „Моля ви настойчиво: бъдете мои подражатели!"

(1. Коринтяни 4:16) Можем ли и ние да кажем това?

59

25. февруари

„Нека ви бъде според вярата ви." Матей 9:29

Когато Господ Иисус пита двамата слепци дали вярват, че Той може да

им върне зрението, те отговарят с „да". Докосвайки очите им, Той каз-

ва: „Нека ви бъде според вярата ви" - и очите им се отварят.

От това можем повърхностно да заключим, че само трябва да имаме

достатъчно вяра и можем да получим всичко, което искаме - богатство,

здраве или каквото и да било друго. Но това не е така. Вярата винаги

трябва да се основава на слово от Господа, Божие обещание или запо-

вед от Писанието. Иначе тя не е нищо друго освен лековерно самовну-

шение.

Това, което научаваме от този текст, е истината, че степента, в която

на практика получаваме Божиите обещания, зависи от мярката на наша-

та вяра. След като Елисей обещава на цар Йоас победа над арамейците,

той му заповядва да удари стрелите си в земята. Йоас удря три пъти и

престава. Тогава Елисей гневно оповестява на царя, че ще победи ара-

мейците само три пъти, а са били възможни пет или шест победи (4. Ца-

ре 13:14—19). Размерът на победата е зависел от мярката на вярата му.

Така е и в нашия живот на ученици. Ние сме призовани да оставим

всичко и да ходим с вяра. Забранено ни е да събираме съкровища на зе-

мята. До каква степен се осмеляваме да се подчиним на тези заповеди?

Трябва ли да се откажем от спестовния си влог, акциите и ценните си

книжа, пенсионните и здравните си застраховки? Отговорът е: „Нека ти

бъде според вярата ти." Ако можеш с вяра да кажеш: „Ще работя усър-

дно, за да задоволявам настоящите си потребности и тези на семейство-

то си, а всичко, което ги надхвърля, ще влагам в Божието дело. А за бъ-

дещето просто ще се доверя на Господа." — тогава можеш да си напъл-

но сигурен, че Господ ще се погрижи за бъдещето ти. Той е казал, че ня-

ма да ни остави, и че Неговото слово не може да бъде отменено. От дру-

га страна, ако смятаме, че трябва да проявим „здрав разум" и да отде-

лим нещо за черни дни, Бог пак ни обича и ще ни употреби съгласно

мярката на вярата ни.

Животът на вярата е като водата, която извира от храма в Езекиил 47.

Можем да навлезем в нея до глезените, до коленете, до кръста или пък,

най-добре, да плуваме в нея.

Безценните Божии благословения опитват естествено онези, които Му

се доверяват най-много. Ако веднъж сме преживели на практика Него-

вата вярност и сме изпитали Неговата грижа, вече не желаем патерици-

те, подпорките и възглавничките на „здравия разум". Или, както някой

някога е казал: „Щом веднъж си ходил по водата, вече не искаш да пла-

ваш с лодка."

60

26. февруари

„Какможете да повярвате вие, които приемате слава един от друг, а

не търсите славата, която е от единия Бог? " Йоан 5:44

С тези думи Господ ни обръща внимание, че не можем едновременно

да се стремим към аплодисменти от хората и признание от Бога. Той съ-

що показва, че щом веднъж сме тръгнали по пътя на търсенето на чо-

вешка слава, вече сме нанесли смъртоносен уцар на живота на вярата.

По подобен начин и апостолът изразява нравствената несъвместимост

на стремежа към похвалата от хора и стремежа към похвалата от Бога:

„Ако бях още угаждал на хора, нямаше да съм слуга на Христос." (Га-

латяни 1:10)

Ще дам една практическа илюстрация на това. Нека си представим

един млад вярващ, който иска да получи висока академична степен в ня-

коя богословска област. Той иска да получи степента от някой прочут

университет, от някоя всепризната институция. За съжаление обаче

всички прочути и всепризнати университети, които предлагат тази ака-

демична степен, са такива, които отричат съществени, основни истини

на вярата. Но прибавянето на въпросната академична титла към името

му означава толкова много за нашия млад вярващ, че той е готов да я

приеме от ръката на хора, които, въпреки че са известни учени, са вра-

гове на Христовия кръст. Почти неизбежно е вярващият да се поквари

в хода на обучението си. Той ще има титлата, но вече никога няма да го-

вори със същата дълбока убеденост както преди.

Копнежът да бъдеш известен учен в света носи неизбежни рискове.

Съществува коварната опасност от приемане на компромиси, от отказ-

ване от библейски принципи в полза на по-либерална нагласа, и в край-

на сметка, от критикуване повече на фундаменталистите отколкото на

модернистите.

Християнските библейски и други училища са изправени пред мъчи-

телен избор - дали да се стремят към признание от страна на официал-

ните институции в образователното дело на държавата, или не. Алч-

ността за „официално признание" често завършва с разводняване на

библейските им принципи и възприемане на плътски методи, създаде-

ни от хора, които нямат Духа.

Това, към което трябва с всички сили да се стремим, е да „бъдем одоб-

рени от Бога" и признати от Него. Алтернативата е твърде скъпа, тъй ка-

то „на монетата, за която продаваме истината, винаги, колкото и да е не-

забележимо, е гравиран ликът на Антихриста" (Ф. У. Грант).

61

27. февруари

„Бог избра слабите неща на света, за да посрами силните. "

1. Коринтяни 1:27

Когато един дърводелец вземе боклуци и остатъчни парчета дърво и

от тях направи прекрасни мебели, това му носи повече чест, отколкото

ако използва най-отбрани материали. Когато Бог по подобен начин из-

ползва глупавото, долното и слабото и от него направи шедьовър, това

повече прославя Неговото умение и Неговата мощ. Хората не могат да

припишат успеха на суровите материали - те са принудени да признаят,

че единствено на Господа е възможно да се полага славата за резултата.

Книгата Съдии постоянно илюстрира как Бог употребява слабите не-

ща на света, за да посрами силните. Например Аод е бил левак от пле-

мето Вениамин. В Писанието лявата ръка говори за слабост. Но Аод

убива Еглон, моавския цар, и извоюва за Израил осемнадесет години

време на мир (Съдии 3:12-30).

Самегар излиза на бой с волски остен, но и с това странно оръжие той

убива 600 филистимци и избавя Израил (3:31). Девора е принадлежала

към така наречения „слаб пол", но чрез Божията сила е постигнала ог-

ромна победа над ханаанците (4:2 - 5:31). Десетте хиляди пешаци на

Варак са били, по човешки погледнато, жалка военна сила срещу девет-

стотинте железни колесници на Сисара, и въпреки това Варак помита

вражеската армия (4:10,13). Яил, друга представителка на „слабия пол",

убива Сисара с такова невъзможно оръжие като колче за палатка. Спо-

ред Септуагинта (гръцкия превод на Стария Завет) тя дори е държала

колчето с лявата ръка (4:21). Гедеон излиза срещу мадиамците с войска,

която Господ е намалил от 32000 на 300 (7:1-7)! Войската му се явява в

съня на мадиамеца като пита ечемичен хляб. Тъй като ечемикът е бил

храната на бедните, това е образ на бедност и слабост (7:13). Неконвен-

ционалните оръжия на силите на Гедеон са били глинени делви, факли

и тръби (7:16). И на всичкото отгоре делвите е трябвало да бъдат стро-

шени (7:19). Авимелех пада от ръката на жена, която хвърля върху него

воденичен камък (9:53). Името Тола означава „червей" - не особено

славна титла за един военен освободител (10:1). Когато за първи път

срещаме майката на Самсон, тя е една безименна, безплодна жена

(13:2). Накрая Самсон убива 1000 филистимци със смешното оръжие

магарешка челюст (15:15).

62

28. февруари

„Той ще ги изтреби ... и ти ще ги изгониш и ще ги погубиш бързо."

Второзаконие 9:3

При всички действия на Бога спрямо човечеството откриваме една

особена връзка между Божието и човешкото.

Нека вземем за пример Библията. Тя има божествен автор, има и чо-

вешки автори, които са писали така, както са били водени от Светия

Дух.

Що се отнася до спасението, то от началото до края изхожда изключи-

телно от Господа. Човек не може да направи нищо, за да си го изработи

или спечели. Но трябва да го приеме с вяра. Бог положително избира

отделни хора за спасение, но те трябва да минат през тясната порта. За-

това Павел пише на Тит за „вярата на Божиите избрани" (Тит 1:1).

От Божия гледна точка ние сме пазени „чрез Божията сила". Но има и

човешка страна- „чрез вяра" (1. Петрово 1:5). „С Божията сила сте па-

зени чрез вяра за спасение."

Единствено Бог може да ме освети. Но Той не ме освещава без моето

участие. Аз трябва да прибавя на вярата си добродетел, познание, себе-

обуздание, търпение, благочестие, братолюбие и любов (2. Петрово

1:5—7). Аз трябва да се облека с цялото Божие въоръжение (Ефесяни

6:13-18). Аз трябва да съблека стария човек и да облека новия (Ефеся-

ни 4:22-24). Аз трябва да ходя по Духа (Галатяни 5:16).

Откриваме връзката между Божието и човешкото и в цялата област на

християнското служение. Павел насажда, Аполос полива, но Бог дава

растежа (1. Коринтяни 3:6).

Ако се замислим за ръководните функции в местното събрание, ще

видим, че само Бог може да направи някой мъж старейшина. Павел на-

помня на старейшните в Ефес, че Светият Дух ги е поставил за надзор-

ници (Деяния 20:28). Но и желанието на човека има значение. Той тряб-

ва да се стреми към надзорничество (1. Тимотей 3:1).

И накрая, в приведения в началото текст виждаме, че Бог изтребва

враговете ни, но ние трябва да ги изгоним и погубим (Второзаконие

9:3). За да бъдем християни, които се оставят да бъдат водени, и същев-

ременно действат, трябва да разбираме това взаимодействие на божест-

веното и човешкото действие. Ние трябва да се молим, като че ли всич-

ко зависи от Бога, и да работим, като че ли всичко зависи от нас. Някой

е казал, че трябва да се молим за жетвата, но същевременно да продъл-

жаваме да скубем плевелите.

63

29. февруари

„... ИисусХристос, който е Господар на всички. " Деяния 10:36

Една от великите теми на Новия Завет е господството на Иисус Хрис-

тос. Отново и отново ни се напомня, че Той е Господ, и че трябва да му

дадем това място и в своя живот.

Когато признаем Иисус за Господ лично за себе си, това означава, че

Му предаваме живота си. Това включва да следваме Неговата воля, а не

своята. Включва готовността да отидем навсякъде, да извършим и да

кажем всичко, което Той иска. Когато Иисус Навиев пита военачалника

на Господната войска: „От нас ли си, или от враговете ни?", той на прак-

тика му отговаря: „Не съм дошъл нито да ви помагам, нито да ви преча.

Дошъл съм да поема командването." (вж. Иисус Навиев 5:14) Също та-

ка Господ не идва при нас като някакъв прославен помощник — Той ид-

ва, за да поеме изцяло командването в нашия живот.

Същественото значение на господството на Иисус става ясно от фак-

та, че думата „Спасител" се споменава само 24 пъти в Новия Завет, а ду-

мата ,Хоспод" - 522 пъти. Интересно е, че хората почти винаги казват

„Спасител и Господ" - в тази последователност, - докато Писанието ви-

наги говори за „Господ и Спасител".

Да направим Иисус Господар над живота си е всъщност най-разумно-

то и единствено логично нещо, което можем да направим. Той е умрял

за нас — най-малкото, което ние можем да направим за Него, е да живе-

ем за Него. Той ни е изкупил - ние вече не принадлежим на себе си. „Та-

кава велика, божествена любов изисква моята душа, моя живот, моето

всичко."

Ако можем да Му се доверим за вечното си спасение, не можем ли да

Му се доверим и за ежедневния си живот? , Доста голяма неискреност

е да поверяваме на Бога вечната си душа, а да задържаме за себе си

смъртния си живот — да изповядваме, че Му даваме по-важното, а съ-

щевременно да си задържаме по-маловажното." (Р. А. Лейдлоу)

И така, как можем да направим Иисус Господар над живота си? Пре-

живяването е разтърсващо, когато за първи път Му връчим цялото уп-

равление, предадем Му самостоятелния контрол над всяка област на

живота си. Това е пълно отдаване - „без резерви, без път назад, без съ-

жаление".

Оттогава нататък това е въпрос на ежедневно, постоянно подновявано

подчинение на Неговото водителство, като Му предаваме тялото си, та-

ка че Той да живее Своя живот чрез нас. Решаващото преживяване се

развива в постоянен процес.

Това е напълно разумно! Със своята мъдрост, любов и сила Той мно-

го по-добре е в състояние да вземе живота ни в Свои ръце, отколкото

бихме могли ние сами.

64

1. март

„Нали денят има дванадесет часа?" Йоан 11:9

Когато Господ тръгнал да се връща в Юдея, учениците били шокира-

ни. Съвсем наскоро юдеите се били опитали да Го убият с камъни, а се-

га Той говорел за връщане там. В отговор на страха и грижата на учени-

ците Господ им казал: „Нали денят има дванадесет часа?" На пръв пог-

лед този отговор изглежда няма нищо общо с предния разговор. Но с то-

ва Господ иска да подчертае следното: работният ден се състои от 12 ча-

са. Когато някой се е предал на Бога, за него всеки ден има определена

програма. Нищо не може да попречи на изпълнението на тази предви-

дена от Бога програма. Дори и Господ Иисус да отидел в Ерусалим, до-

ри и юдеите отново да се опитали да Го убият, нямало да успеят. Него-

вото дело още не било извършено. Часът Му още не бил дошъл.

Всяко Божие дете е „безсмъртно, докато делото му не бъде завърше-

но". Това трябва да ни даде голям мир и устойчивост в живота. Ако жи-

веем по Божията воля и в разумна степен спазваме някакви правила за

безопасност и здравословен живот, няма да умрем нито миг по-рано.

Нищо не може да ни се случи, ако Той не го допусне.

Много християни се разболяват от притеснения за храната, която ядат,

водата, която пият, въздуха, който дишат. В нашето общество постоян-

но се говори за замърсяване на околната среда и винаги има нещо, кое-

то ни внушава, че смъртта вече чука на вратата. Но този страх е безс-

мислен. „Нали денят има 12 часа?" Бог не е ли издигнал защитна огра-

да около вярващия (Йов 1:10), която дяволът не може да прескочи?

Ако вярваме това, ще се запазим от много закъснели упреци. Вече ня-

ма да казваме: „Само ако Бърза Помощ беше дошла малко по-рано...",

или: „Ако лекарите бяха открили тумора само четири седмици по-ра-

но...", или: „Само ако мъжът ми беше взел другия самолет..." Нашият

живот е планиран от безкрайна мъдрост и с безкрайна сила. Бог има съ-

вършен план за всеки от нас. Неговият влак върви точно по разписание.

65

2. март

„А плодът на Духа е: любов..." Галатяни 5:22

Изразът „плодът на Духа" още от самото начало ни говори, че избро-

ените по-нататък качества могат да бъдат произведени само от Светия

Дух. Един невярващ човек не е в състояние да прояви дори и само една

от тези добродетели. Един истински вярващ също е неспособен да ги

развие със собствени сили. И така, когато мислим за тези качества,

трябва да помним, че те са свръхестествени и идват от друг свят.

Например, любовта, за която се говори тук не е „ерос" (гр.) - страст-

ната любов, не е „филия" - приятелството, нито „сторге" - симпатията.

Това е любовта „агапе" - тази любов, която Бог ни е оказал, и която по

Неговата воля и ние трябва да оказваме на другите.

Може би ще мога да илюстрирам това с един пример. Д-р Т. Е. Мак-

къли беше бащата на Ед Маккъли, един от петимата млади мисионери,

намерили мъченическата си смърт от ръцете на индианците аука в Ек-

вадор. Една вечер д-р Маккъли и аз бяхме коленичили за молитва в Оук

парк, Илинойс. По време на молитвата неговите мисли отлетяха към Ек-

вадор и реката Курарай, която все още крие в неизвестност тленните ос-

танки на Ед. Той се помоли: „Господи, остави ме да живея достатъчно

дълго, за да видя спасението на тези хора, които убиха нашите момче-

та, да мога да ги прегърна и да им кажа, че ги обичам, защото те обичат

моя Христос." Когато станахме, забелязах сълзите, които се стичаха по

бузите му.

Бог отговори на тази молитва на любовта. Някои от тези индианци

аука по-късно повярваха в Христос. Д-р Маккъли отиде в Еквадор,

срещна се с тези мъже, които бяха убили сина му, прегърна ги и им ка-

за, че ги обича, понеже те обичат неговия Христос.

Това е любовта „агапе". Тя е безпристрастна и търси най-доброто за

всички - за незначителните и за достойните за обич, за враговете и за

приятелите. Тя е безусловна и не изисква благодарност за постоянното

си даване. Тя е жертвоготовна и никога не пита за цената. Тя не е себич-

на и се грижи повече за нуждите и потребностите на другите отколкото

за собствените си. Тя е чиста, в нея няма и следа от нетърпение, завист,

гордост, отмъстителност и омраза.

Любовта е най-голямата добродетел в християнския живот. Без нея и

най-благородните ни начинания нямат стойност.

66

3. март

„А плодът на Духа е:... радост..." Галатяни 5:22

Човекът не може да намери истинска радост, докато не е намерил Гос-

пода. Тогава той изживява това, което Петър нарича „неизказана и прес-

лавна радост" (1. Петрово 1:8).

Когато обстоятелствата са благоприятни, всеки може да се радва, но

радостта, която е плод на Духа, не е резултат от земни обстоятелства. Тя

извира от нашата връзка с Господа и от скъпоценните обещания, които

Той ни е дал. За да бъде църквата ограбена от радостта си, трябва Хрис-

тос да бъде свален от Своя престол.

Християнската радост може да съществува заедно със страданието.

Павел свързва двете, когато говори, че ние трябва да „издържим и дъл-

готърпим всичко с радост" (Колосяни 1:11). Светиите в Солун са прие-

ли словото „сред много скръб с радостта на Светия Дух" (1. Солунци

1:6). Светиите, които е трябвало да страдат, през всички векове са сви-

детелствали, че Господ им дава „песни в нощта".

Радостта може да съществува заедно с болката. Вярващият може да

стои на гроба на свой любим приятел или роднина и да плаче за загуба-

та, но същевременно да се радва в съзнанието, че възлюбеният сега е в

Божието присъствие.

Но радостта не може да съществува заедно с греха. Винаги, когато

един християнин съгреши, той изгубва песента си. Едва когато изповя-

да и остави греха си, радостта от спасението му се връща.

Господ Иисус е казал на учениците Си да се радват, когато биват хуле-

ни, преследвани и оклеветявани заради Него (Матей 5:11-12). И те са го

направили! Само няколко години по-късно те напускат съдебната зала

„радостни, че са били удостоени да претърпят опозоряване за Иисусо-

вото Име" (Деяния 5:41).

Нашата радост се умножава, когато растем в познаването на Господа.

Отначало може би сме в състояние да се радваме само при дребни оби-

ди, хронични болести и ежедневни неприятности. Но Божият Дух иска

да ни доведе дотам, че да можем да виждаме Бога и тогава, когато обс-

тоятелствата са абсолютно нетърпими, и да се радваме в съзнанието, че

всички Негови пътища са съвършени. Ние сме достигнали духовна зре-

лост, когато можем заедно с Авакум да кажем: „И да не цъфти смокиня-

та, и да няма реколта по лозите, и да пропадне произведението на мас-

лината, и нивите да не произведат храна, и овцете да изчезнат от коша-

рата, и да няма говеда в оборите, аз пак ще се радвам в Господа, ще се

веселя в Бога на спасението си." (Авакум 3:17-18)

67

4. март

„А плодът на Духа е:... мир... " Галатяни 5:22

Щом сме оправдани чрез вяра, имаме мир с Бога чрез нашия Господ

Иисус Христос (Римляни 5:1). Това означава, че враждата между нас и

Бога е приключила, тъй като Христос е отмахнал напълно причината за

тази вражда - нашите грехове.

Затова имаме и мир на съвестта си, тъй като знаем, че делото е извър-

шено, Христос е понесъл наказанието за нашите грехове и Бог ги е заб-

равил.

Но Светият Дух иска и да се наслаждаваме на Божия мир в сърцата си.

Това е спокойствието, което произтича от знанието, че времената и съд-

бата ни са в Божията ръка и че нищо не може да ни се случи, ако Той не

го допусне.

Затова можем да останем спокойни, когато насред интензивното дви-

жение по магистралата внезапно ни се спука гума. Няма нужда да гу-

бим самообладание, когато заради задръстване по пътя изпуснем само-

лета си. Няма да изтърваваме нервите си и когато мазнината от тигана

изпръска цялата ни кухня.

Този плод на Духа е направил Петър способен да спи дълбоко и спо-

койно в затвора, помогнал е на Стефан да се моли за убийците си, дал е

възможност на Павел насред корабокрушение да утешава околните.

Когато самолетът попадне в силни въздушни завихряния и започне да

подскача като преце, когато краищата на крилата се размахват с ампли-

туда 4 метра, когато повечето пасажери пищят, докато самолетът се тре-

се, върти и накрая полита стремително надолу, този мир прави вярва-

щия способен да наведе глава, да повери душата си на Бога и да Го

прослави, независимо какъв ще бъде изходът.

Или нека използваме друга илюстрация. Божият Дух може да ни даде

мир и когато сме седнали в кабинета на лекаря си и чуем думите:

„Ужасно съжалявам, но трябва да Ви кажа, че туморът за жалост е зло-

качествен." Той може да ни даде способността да отговорим: „Готов

съм да си отида, господин докторе. Аз съм спасен чрез Божията благо-

дат и това за мен означава, че скоро ще бъда „далеч от дома — от тяло-

то" и „у дома при Господа."

Затова ние можем да имаме, както се казва в прекрасната песен на Би-

кърстет, „мир, съвършен мир в този мрачен свят на греха, притеснява-

ни от спешни задължения,... когато вълните на живота бушуват наоко-

ло ... когато любимите ни са далеч ... и бъдещето ни е в пълен мрак", за-

щото „познаваме Иисус и Той седи на Своя трон."

68

5. март

„А плодът на Духа е:... дълготърпение..." Галатяни 5:22

Дълготърпението е тази добродетел, която търпеливо понася несгоди-

те и скърбите на живота и храбро ги издържа. Това може да означава

спокойно изчакване в трудни обстоятелства. Но като цяло се отнася за

кроткото понасяне на нападения и провокации от страна на други хора.

Бог е дълготърпелив спрямо хората. Нека само за миг се замислим за

чудовищната греховност на днешното човечество - узаконяване на

проституцията, популяризиране на хомосексуалността, разрешаване на

абортите, сриване на брак и семейство, пълно отхвърляне на морални-

те норми и, разбира се, грехът, който надхвърля всички останали — пъл-

ното отхвърляне на Божия Син като единствен Господ и Спасител. Ед-

ва ли бихме могли да упрекнем Бога, ако Той би изличил целия човеш-

ки род от лицето на земята. Но Той не го прави. Неговата добрина иска

да доведе хората до покаяние. Той не иска да погине нито един човек.

И Неговата воля е това дълготърпение да се отразява в живота на Не-

говите хора, след като те са се предали на Светия Дух. Това означава, че

не бива да бъдем сприхави. Не бива да избухваме при всеки повод. Не

бива да се опитваме да си отмъщаваме на хората, които са ни онеправ-

дали. Вместо това трябва, както някой се е изразил, да проявяваме „оча-

роваща кротост и търпение".

Когато Кори и Бетси Тен Бум са понасяли неописуеми страдания в

концентрационния лагер, Бетси често казвала, че след като ги пуснат

оттам, трябва да помогнат на тези хора. Просто трябвало да намерят на-

чин да им помогнат. Кори смятала, че сестра й мисли за някаква прог-

рама за рехабилитация на жертвите на нацизма. Чак по-късно й стана-

ло ясно, че сестра й мислела за техните мъчители. Искала да намери на-

чин да ги научи да обичат. В своята книга „Прибежището" Кори пише

за това: „Аз се запитах, и то не за първи път, какъв човек беше тя, тази

моя сестра ... по каква пътека вървеше, докато аз до нея здраво стъпвах

на земята."

Пътеката, по която е вървяла Бетси, е пътеката на търпението. А и Ко-

ри също е вървяла по нея, въпреки нейното скромно мнение за себе си.

69

6. март

„А плодът на Духа е:... благост..." Галатяни 5:22

Благост означава доброта. Това е превъзходно качество на характера.

Някой е нарекъл добратата „добродетел, снабдена с всички необходими

средства", т. е. човекът, който я притежава, е мил, достоен за доверие и

праведен във всяка област от живота си.

Благостта е противоположност на злината. Лошият човек може да бъ-

де измамен, неморален, предател, несправедлив, жесток, себичен, зло-

бен, алчен и необуздан. А добрият човек, дори и да не е съвършен, про-

явява истинност, справедливост, чистота и други подобни желателни

качества на характера.

В Римляни 5:7 апостол Павел прави разлика между праведния и доб-

рия. Праведният е честен, искрен и праволинеен в действията си, но той

може да бъде студен и безразличен към другите. За разлика от това, доб-

рият е мил и добросърдечен. За праведния едва ли някой би поискал да

умре, но за добрия може би.

И въпреки това не бива да забравяме, че добрината може да бъде пос-

ледователна. Не би било добре да се игнорира или дори толерира гре-

хът. Затова истинската доброта може и да порицава, коригира и наказва.

Виждаме това ясно в случката, когато Господ Иисус - който въгатьщава

добрината — прочиства храма и изгонва от него търговците.

Едно уникално качество на добрината е, че тя може да побеждава зло-

то. Павел дава следното напътствие: „Не се оставяй да те побеждава

злото; а ти побеждавай злото чрез доброто." (Римляни 12:21) Ако до-

пуснем чуждата омраза да съсипе нашето вътрешно отношение, тогава

сме победени от злото. Но ако не се оставим това да ни повлияе, и въп-

реки всичко оказваме милост, благост и любов, тогава ние сме победи-

ли злото чрез доброто.

Мърдок Кемпбъл разказва за един богобоязлив свещеник от шотланд-

ските планини, чиято жена с всички средства се стараела да му вгорчи

живота. Един ден, когато той четял Библията си, тя я изтръгнала от ръ-

цете му и я хвърлила в огъня! Той я погледнал и казал спокойно: „Мис-

ля, че никога не съм седял пред по-топъл огън." Неговата благост побе-

дила злото. Най-накрая жена му се превърнала в любяща и добра съп-

руга. Кемпбъл коментира: „Неговата Езавел се превърнала в Лидия. Не-

говият трън се превърнал в крем." Добротата победила!

70

7. март

„А плодът на Духа е:... милост..." Галатяни 5:22

Милостта е кротката, добра, щедра вътрешна нагласа, която се проя-

вява и навън чрез по-големи и по-малки добрини, благодеяния и готов-

ност за помощ. Милостивият човек е благ, а не остър; състрадателен, а

не безразличен; готов е да помогне, изпълнен е със съчувствие. Той е

тактичен, деликатен и внимателен.

Съществува една естествена милост, която и хората от света си оказ-

ват един на друг. Но породената от Светия Дух милост е свръхестестве-

на. Тя далеч надхвърля онова, което човекът е способен да направи сам

по себе си. Тя дава на вярващия възможността да дава назаем, без да

очаква връщане. Прави го способен да оказва гостоприемство и на оне-

зи, които не могат да му върнат. Дава му сили да отвръща с любезност

на всяка обида.

Един студент християнин оказал тази свръхестествена милост на един

друг студент, който бил алкохолик. Той с времето бил станал толкова

противен, че приятелите му постепенно му обърнали гръб и накрая до-

ри го изгонили от стаята в общежитието му. Християнинът имал второ

легло в стаята си и поканил пияницата да живее при него. През много

нощи той трябвало да почиства повърнатото на своя съквартирант, да го

съблича, да го къпе и да го слага да си легне. Това било чудна демонст-

рация на християнска милост. И, за да завършим историята, това си зас-

лужавало. Веднъж, в един трезв момент, пропадналият му съквартирант

го попитал объркано: „Я кажи, защо правиш всичко това за мен? Какво

всъщност искаш?" Вярващият отвърнал: „Искам душата ти" - и я полу-

чил.

Когато др. Айрънсайд веднъж разчиствал мазето си, извикал един ев-

реин вехтошар и го помолил да отнесе вестниците, списанията, парца-

лите и старото желязо. Др. Айрънсайд се правел, че сериозно иска да се

спазари за добра цена за отпадъците, но вехтошарят, разбира се, изля-

зъл от спора като победител. Когато натоварил на камиончето си и пос-

ледните неща, Айрънсайд приветливо го извикал обратно и му казал:

„О, забравих още нещо. Искам да ви дам това в Името на Господ

Иисус." И му подал 50 цента.

Вехтошарят се сбогувал с него с думите: „Никой никога не ми е давал

нещо в Името на Иисус."

„А плодът на Духа е: ... милост..."

71

8. март

„А плодът на Духа е:... вярност... " Галатяни 5:22

Тук става дума, че трябва да бъдем грижливи и достойни за доверие в

общуването си с Господа и помежду си. Някой е казал, че верността оз-

начава „да сме верни към себе си, към същността си, към всяко дадено

обещание, към всяка поверена задача".

Когато използваме израза „мъжка дума", подразбираме, че на дадена-

та дума на този човек може да се разчита и без писмен договор. Когато

той е обещал нещо, можем да сме спокойни, че наистина ще го извър-

ши.

Верният човек спазва уговорките си, плаща сметките си навреме, ид-

ва редовно и навреме на събиранията на местната църква и изпълнява

поверените му задачи, без да трябва постоянно да му се напомня. Той е

непоклатимо верен на брачния си обет и отговорно изпълнява семейни-

те си задължения. Съвестно отделя пари за делото на Господа и внима-

телно управлява времето и дарбите си.

Верността означава да спазим думата си, дори и това да изисква голе-

ми лични жертви. Ако верният „се е заклел в своя вреда, не се отмята"

(Псалм 15:4). С други думи, той не отказва уговорка за вечеря, ако по-

лучи друга покана, която предполага по-добра храна или по-приятна

компания. Не изоставя работата, с която се е захванал, за да замине на

почивка (ако не си е намерил подходящ заместник). Той продава къща-

та си за уговорената цена, дори и след това друг купувач да му предло-

жи 10,000 лева повече.

Несъмнено най-висшата форма на вярност е готовността по-скоро да

умрем, отколкото да се откажем от връзката си с Господа. Когато един

цар изискал от един верен християнин да отхвърли своята християнска

изповед, той му отговорил: „Сърцето го реши, устата го изговори, ръка-

та го подписа; и, ако е нужно, чрез Божията благодат кръвта ще го под-

печата." Когато предложили на Поликарп да му подарят живота, ако се

отрече от Христос, той предпочел да бъде изгорен на кладата и казал:

,3ече 86 години служа на моя Господ. Той ми е правил само добрини и

сега не мога да се отрека от моя Господ и Учител."

Мъчениците са били верни до смърт и ще получат венеца на живота

(Откровение 2:10).

72

9. март

„А плодът на Духа е:... кротост..." Галатяни 5:22

Когато чуем „кротост", сме склонни да я свързваме със слабост, меку-

шавост и страхливост. Но кротостта като плод на Духа е нещо съвсем

различно. Тя съответства на свъхестествена сила, а не на човешка сла-

бост.

Първо, това качество се отнася до готовността на вярващия да се по-

кори на всички действия на Бога в неговия живот. Кроткият приема Бо-

жията воля без противоречие, въпроси или оплаквания. Той знае, че Бог

е „твърде мъдър, за да се заблуждава, и твърде любящ, за да бъде неми-

лостив". В съзнанието, че няма слепи случайности, кроткият вярва, че

чрез Божието действие всичко в живота му ще се обърне за добро.

Кротостта се отнася и до отношението на вярващия към другите хора.

Кроткият не е себичен, самоуверен, високомерен. Той е съкрушен чо-

век, който живее така християнския си живот. Когато е казал или извър-

шил нещо неправилно, той преодолява гордостта си и казва: „Съжаля-

вам. Моля те, прости ми!" Той предпочита да изгуби имиджа, но не и

самоуважението си. Когато страда заради вършене на добро, той пона-

ся това търпеливо, без да мисли как би могъл да се защити. Когато бъ-

де несправедливо обвинен, той се отказва от защита. Тренч (Ричард Че-

веникс, 1807 - 1886, английско-ирландски архиепископ и учен) казва,

че кроткият човек приема обидите и нараняванията от другите като

средство от Божията ръка за неговото възпитание и пречистване.

Др. Айрънсайд често се сблъсквал след проповедите си с хора, които

остро възразявали на тази или онази доктринална подробност. Той

обикновено обезсилвал атаките им с простите думи: „Е, братко, когато

един ден отидем на небето, ще се установи, че един от нас не е бил прав

- и може би съм аз." Много е трудно да се караш с човек, който е дос-

татъчно кротък, за да признае, че може би не е прав.

Ние сме призвани да вземем върху себе си игото на Онзи, който е

„кротък и смирен по сърце". Ако направим това, ще намерим покой за

душите си и накрая ще наследим земята.

73

10. март

„А плодът на Духа е:... себеобуздание... " Галатяни 5:22

Този последен плод на Духа често се нарича и „себевладеене". Когато

кажем „себеобуздание", най-често си мислим за въдръжание от употре-

бата на алкохол. Но себевладеенето включва умереност и възможност за

отказване във всяка област на живота.

Чрез силата на Светия Дух вярващият може да държи под контрол

света на мислите си, желанието си за ядене и пиене, говоренето си, сек-

суалността си, темперамента си и всички останали естествени способ-

ности, които Бог му е дал. Той не е принуден да робува на никакво прис-

трастяване.

Павел напомня на коринтяните, че един състезател се въздържа във

всичко (1. Коринтяни 9:25). Самият той е бил твърдо решен да не се ос-

тави да бъде победен и владян от каквото и да било (1. Коринтяни 6:12)

и затова е подлагал тялото си на строга динциплина, за да не би, пропо-

вядвайки на другите, сам да бъде дисквалифицирай (1. Коринтяни 9:27).

Един дисциплиниран християнин избягва прекомерното ядене. Ако

редовното пиене на кафе, чай или кока-кола заплашва да го владее, той

се отказва от този навик. Не се оставя да бъде зависим от употребата на

тютюн под каквато и да било форма. Грижливо избягва употребата на

успокоителни, сънотворни и други лекарства, ако не са му изрично

предписани от лекар. Внимава да не си позволява прекалено много сън.

Ако има трудности със сексуалните си желания, той се научава да отх-

върля нечистите мисли, да се концентрира върху чисти неща и да се за-

нимава с градивни дейности. За него всяка зависимост и греховен навик

е един Голиат, който трябва да бъде победен.

Често чуваме християни да се оплакват, че не могат да се справят с оп-

ределен навик. Такава песимистична нагласа е сигурна гаранция за пос-

тоянни провали. С това всъщност човек казва, че Светият Дух не е в

състояние да ни даде необходимата победа. Факт е, че невярващи хора,

които нямат Духа, често успяват да се откажат от пушене, пиене, хазарт

и разврат. Колко по-лесно би трябвало християните да са способни на

това чрез Светия Дух, който обитава в тях!

Както другите плодове на Светия Дух, и себевладеенето е нещо свръ-

хестествено. То дава на вярващия способността да овладее живота си

по начин, за който другите хора могат само да мечтаят.

74

11. март.

„Разбери се с противника си no-скоро, докато си на пътя с него, да не

би противникът ти да те предаде на съдията, а съдията да те преда-

де на служителя и да бъдеш хвърлен в тъмница. " Матей 5:25

Един от очевидните уроци, които научаваме от този текст, е фактът, че

християните не бива да имат склонността да започват по своя инициа-

тива съдебни процеси. Естествена реакция е да изтичаме при адвоката,

за да потърсим компенсация за претърпяна вреда. Но вярващият се ръ-

ководи от по-висши принципи, а не от естествени реакции. Вършенето

на Божията воля често означава да противопоставим духовни принци-

пи на природното си чувство за справедливост.

Съдилищата са претоварени от искове за нанесени щети от автомо-

билни произшествия, небрежност, дефекти на стоки, както и от брако-

разводни дела и имуществени и наследствени спорове. В много случаи

хората тичат при адвокатите и с надеждата за бързо забогатяване. Но

християнинът трябва да урежда тези неща в живота си чрез силата на

любовта, а не чрез гражданските или наказателни съдилища. Някой е

казал: „Ако се обърнеш към съда, ти му даваш власт над себе си и нак-

рая ти ще си този, който ще плаща сметката."

Единственият, който със сигурност печели при всичко това, е адвока-

кът - неговият хонорар е сигурен. Една карикатура илюстрира това

много ясно: Ищецът дърпа една крава за рогата, ответникът - за опаш-

ката, а през това време адвокатът дои кравата.

В 1. Коринтяни 6 на християните изрично се забранява да се съдят с

други християни. От една страна, те трябва да представят спора си пред

някой мъдър брат от църквата. Но освен това те би трябвало да предпо-

четат да останат ощетени и онеправдани, но не и да се съдят един с друг

пред съдиите на този свят. Между другото, това би изключило и всички

бракоразводни дела, в които участват вярващи партньори.

Но как стоят нещата между вярващ и невярващ? Не трябва ли христи-

янинът да отстоява правата си? Отговорът на това е, че е далеч по-доб-

ре човек да се откаже от правата си, за да илюстрира разликата, която

Христос внася в живота му. Наистина не се изисква живот от Бога, за да

внесеш съдебен иск срещу някого, който те е онеправдал. Но със сигур-

ност животът от Бога е необходим, за да повериш делото си на Бога и

да използваш случая като повод за свидетелство за спасителната, про-

меняща сила на Христос. Доколкото е възможно, ние трябва да живеем

в мир с всички хора (вж. Римляни 12:18).

„Един човек започнал да гради ограда между своя парцел и този на съ-

седа. Съседът дошъл и казал: „С тази ограда вие си навлякохте и съде-

бен процес. Тя е на два метра навътре в моето място." Човекът отгово-

рил: „Аз знаех, че имам мил човек за съсед. Предлагам ви следното:

сложете оградата там, където смятате, че трябва да бъде, изпратете ми

сметката и аз ще платя всичко." Оградата така и не била сложена. Тя би-

ла излишна!" 75

12. март

„Истина ви казвам: понеже сте направили това на един от тези Мои

най-малки братя, на Мен сте го направили. " Матей 25:40

Тук имаме както едно чудесно насърчение, така и сериозно предуп-

реждение, което трябва да събуди нашата бдителност. Каквото и да пра-

вим на братята в Христос, Той го разглежда като направено на Самия

Него.

Ние можем всеки ден да правим добрини на Иисус, като се отнасяме

добре с някой наш събрат във вярата. Ако оказваме гостоприемство на

Божиите деца, това е все едно да подслоним Него в дома си. Когато им

предоставяме най-добрата спалня, ние я предоставяме на Него.

Почти всеки би се постарал да направи всичко, което му е по силите,

за Господа, ако Той дойдеше при нас като Цар на царете и Господ на

господарите. Но обикновено Той се явява на вратата ни в много скром-

на външност и това ни поставя на изпитание. Както се отнасяме към

най-малкия от братята Му, така се отнасяме към Него.

Един богобоязлив проповедник посетил едно събрание с надеждата да

може да сподели със светиите нещо от Божието слово. Той нямал осо-

бено лично излъчване и може би стилът му на проповядване не бил

много динамичен. Но бил Божи служител и имал послание от Господа.

Старейшините му казали, че не могат да му предоставят помещението

си за неговите проповеди, и му предложили да отиде в едно събрание в

негърското гето. Той отишъл там и бил приет най-сърдечно от братята.

През седмицата, когато проповядвал там, получил сърдечен удар и по-

чинал. Като че ли Господ казал на братята от претенциозното събрание:

,3ие не го искахте, но Аз го исках. Като отхвърлихте него, вие отхвър-

лихте Мен."

В своето стихотворение „Как дойде великият гост" Едуин Маркам

разказва за един стар обущар, който старателно се подготвил за посеще-

ние от Господа, което му било предсказано насън. Господ така и не до-

шъл. Но дошъл един просяк и обущарят му дал обувки. Веднъж оттам

минала една стара жена. Той я нахранил и й помогнал да пренесе това-

ра си. Друг път дошло едно изгубено дете и той го завел при майка му.

Тогава чул в тишината един тих глас:

„Издигни сърцето си, защото Аз спазих обещанието Си.

Три пъти дойдох до твоята гостоприемна порта.

Три пъти сянката Ми падна върху твоя праг.

Аз бях просякът с изранени крака,

Аз бях жената, която нахрани,

аз бях изгубеното на пътя дете."

76

13. март

„Внимавайте в това, което слушате." Марк 4:24

Господ Иисус ни напътства грижливо да внимаваме какво слушаме.

Ние имаме отговорността да контролираме какво влиза през ушите ни,

и също така сме отговорни да употребяваме по полезен начин това, ко-

ето слушаме.

Ние не бива да слушаме неща, които са очевидно лъжливи. Сектите

разтръбяват своята пропаганда небивало агресивно. Те постоянно тър-

сят хора, които са готови да ги слушат. Йоан казва, че ние не бива да

приемаме членове на секти в дома си и дори не бива да ги поздравява-

ме. Те са врагове на Христос.

Не бива да слушаме неща, които опасно подкопават вярата. Младите

хора в университетите често са изложени на постоянен картечен огън от

съмнения и лъжи по отношение на Божието слово. Те слушат как чуде-

сата се тълкуват превратно, как Писанието се разводнява, как Господ

Иисус се отхвърля — въпреки някои единични признания, направени не-

охотно с половин уста. Невъзможно е човек да бъде дълго време изло-

жен на тези разрушителни учения, без това да му се отрази. Дори и вя-

рата на студентите да не бъде срината, мисленето им се омърсява. „Мо-

же ли някой да вземе огън в пазвата си и дрехите му да не изгорят? Мо-

же ли някой да ходи по разпалени въглища и краката му да не обгорят?"

(Притчи 6:27-28) Разбира се, отговорът е категорично „не"!

Ние не бива да слушаме неща, които са нечисти или двусмислени.

Най-лошата форма на замърсяване на околната среда в днешно време е

замърсяването на мислите. Думата, която най-добре характеризира по-

вечето вестници, списания, книги, радио и телевизия, филми и разгово-

ри, е „мръсотия". Когато християнинът е постоянно изложен на тези не-

ща, той е застрашен да изгуби усета си за страшната греховност на гре-

ха. И това не е единствената опасност! Когато поемаме в мисленето си

мръсни или двусмислени истории, те често изплуват отново в съзнани-

ето ни точно в нашите най-свети моменти и ни смущават и измъчват.

Не бива да запълваме мисленето си с безполезни неща, които нямат

стойност. Животът е твърде кратък и задачите ни са твърде спешни за

това. „В свят като нашия всичко трябва да бъде белязано от свята сери-

озност."

От друга страна, ние трябва грижливо да се стараем да слушаме Бо-

жието слово. Колкото повече подхранваме мисленето си с Божието сло-

во и се подчиняваме на Неговите свети заповеди, толкова повече ще мо-

жем да мислим Божиите мисли, толкова повече ще се преобразяваме в

образа на Христос и толкова повече ще бъдем защитени от моралното

замърсяване на околния свят.

77

14. март

„ Внимавайте как слушате." Лука 8:18

В нашия живот като християни е важно не само какво слушаме, но и

как слушаме.

Възможно е да се слуша Божието слово с безразличие. Можем да че-

тем Библията като всяка друга книга, без да мислим за това, че всемо-

гъщият Бог говори в нея.

Можем да слушаме с критична нагласа. Тогава поставяме човешкия

интелект над Писанието. Ние съдим Библията, вместо да се оставяме тя

да ни съди.

Можем да слушаме с бунтарска нагласа. Когато стигнем до местата,

където се заявяват строгите изисквания на ученичеството, или става ду-

ма за подчинението на жените или за покриването на главите на жени-

те, ние се възмущаваме и отказваме да се подчиним.

Можем да бъдем забравливи слушатели като човека от Посланието на

Яков, „който гледа естественото си лице в огледалото, понеже се оглеж-

да и си отива, и веднага забравя какъв е бил" (Яков 1:23-24).

Но може би най-често се срещат слушателите с притъпени сетива. Те-

зи хора вече толкова често са слушали словото, че са станали безчувст-

вени и коравосърдечни. Те изслушват една проповед съвсем механично.

За тях това се е превърнало в ежедневна рутина. Ушите им са затъпели.

Вътрешната им нагласа е: „Какво ли можеш да ми кажеш, което да не

съм чувал много отдавна?"

Колкото повече слушаме Божието слово, без да вършим това, което

чуваме, толкова повече се запушват ушите ни. Ако не искаме да слуша-

ме, постепенно изгубваме и способността да слушаме.

Най-добрият начин е да слушаме сериозно, с послушание и страхопо-

читание. Ние трябва да се доближаваме към Библията с предварително-

то решение да вършим това, което тя казва, дори и никой друг да не го

прави. Мъдър е този, който не само слуша, но и изпълнява. Бог търси

хора, които треперят пред Словото Му (Исая 66:2).

Павел е похвалил солунците за това, че след като са чули Божието сло-

во, те са го приели „не като човешко слово, а като Божие слово" (1. Со-

лунци 2:13). И ние също трябва грижливо да внимаваме как слушаме.

78

15. март

„Който иска да спаси живота си, ще го изгуби, а който изгуби живо-

та си заради Мен, той ще го спаси. " Лука 9:24

Има две принципни отношения, които ние, вярващите, можем да има-

ме към живота си. Можем да се опитваме да го спасим или можем съз-

нателно да го изгубим заради Христос.

Съвсем естествено е да се опитваме да го спасим. Можем да водим

егоцентричен живот и да се стремим с всички сили да се запазим от

усилия и неприятности. Можем грижливо да планираме как да се защи-

тим от внезапни удари и загуби, и също как да избягваме всякакви неу-

добства. Домът ни е частна собственост, оградена отвсякъде с табели:

„Влизането забранено". Той е само за семейството ни, с минималното

необходимо гостоприемство за другите. Решенията си взимаме според

това, доколко ще се наруши благоденствието ни. Ако заради нещо тряб-

ва да се откажем от плановете си или пък се изисква много работа или

са необходими финансови жертви, за да се помогне на другите, тогава

обръщаме палеца надолу. Склонни сме да обръщаме твърде голямо вни-

мание на личното си здраве и отказваме всяко служение, което евенту-

ално би изисквало безсънни нощи, контакти с болест или смърт или

каквито и да било други физически рискове. Личното ни благоденствие

стои по-високо в ценностната скала от нуждите на околните. Накратко

казано, ние разглезваме тялото си, което след немного години ще бъде

изядено от червеи, ако Господ не дойде преди това.

Като се опитваме да спасим живота си, ние всъщност го губим. Живе-

ем в цялата окаяност на себичното съществуване и пропускаме всички

благословения, които носи един живот, живян за другите.

Алтернативата е да изгубим живота си за Христос. Това означава жи-

вот на служение и жертви. Ние не търсим ненужни рискове или мъче-

ничество, но не избягваме задълженията си с оправданието, че трябва

да живеем на всяка цена. Ние „полагаме душата и тялото си в краката

на Бога, за да ги засее Той на нивата Си". Считаме го за голяма радост

да изразходваме всичко и самите ние да бъдем изразходвани за Него.

Домът ни е отворен, притежанията ни са на Негово разположение, вре-

мето ни е за онези, които са в нужда.

Ако така изливаме живота си за Христос и за другите, ние намираме

истинския живот. Като изгубваме живота си, ние всъщност го спасява-

ме.

79

16. март

„Казвам ви, че на всеки, който има, ще се даде; а от този, който ня-

ма, от него ще се отнеме и това, което има." Лука 19:26

Думата „има" в началото на нашия стих означава повече от просто

притежание. Тя съдържа идеята, че ние се подчиняваме на това, което

сме научили, и използваме това, което ни е било поверено. С други ду-

ми, не е важно само какво имаме, а и какво правим с това, което имаме.

Тук намираме един важен принцип за изучаване на Библията. Ако

следваме светлината, която сме получили, Бог ни дарява още светлина.

Най-много напредва в християнския си живот онзи, който е твърдо ре-

шен да върши всичко, което казва Библията, дори и никой около него да

не прави това. Следователно, това не е въпрос на коефициент на инте-

лигентност. Истински важен е коефициентът на послушание. Библията

с най-голяма готовност отваря своите съкровищници за покорното сър-

це. Колкото повече практикуваме това, което сме научили, толкова по-

вече ще ни разкрива Бог. Информация плюс приложение води към ум-

ножение. Информация без приложение води до застой.

Този принцип важи и за употребата на нашите дарби и таланти. Чове-

кът, чиято мнаса бе спечелила десет мнаси, получи власт над десет гра-

да, а онзи, чиято мнаса се беше умножила на пет мнаси, получи власт

над пет града (Лука 19:16-19).

Това показва, че правилното боравене с поверените ни неща бива наг-

радено с по-големи привилегии и по-голяма отговорност. Човекът, кой-

то не беше направил нищо със своята мнаса, я изгуби. И така, който от-

казва да употребява за Господа онова, което има, накрая става неспосо-

бен на това, дори и после да поиска да го направи. „Ако не ползваш не-

що, го губиш."

Знае се, че ако не използваме някоя част на тялото си, мускулатурата

закърнява и изчезва. Нормалното физическо развитие изисква постоян-

на употреба на тялото ни. В духовния живот е същото. Ако заровим дар-

бата си - било то от плашливост, или от мързел - скоро ще установим,

че Бог ни оставя настрана и употребява други вместо нас.

Затова е изключително важно да се покоряваме на предписанията на

Библията, да приемаме с вяра обещанията й и редовно и старателно да

употребяваме способностите, които Бог ни е дал.

80

17. март

„Не бъдете като кон или като муле." Псалм 32:9

Струва ми се, че конят и мулето символизират два вида неправилна

вътрешна нагласа, която можем да имаме, когато се молим за Божието

водителство. Конят иска веднага да се втурне напред, а мулето бавно се

влачи отзад. Като цяло конят е нетърпелив, жив и импулсивен. За раз-

лика от него мулето е упорито, своеволно и мързеливо. Псалмистът каз-

ва, че и двете животни нямат разум. И двете трябва да бъдат обуздава-

ни с оглавник и юзда, иначе не се приближават към своя Господ.

Желанието на Бога е ние да сме чувствителни към Неговото водител-

ство - нито да се втурваме напред според собствените си преценки, ни-

то да оставаме бездейни, когато Той ясно ни е показал волята Си.

По-долу даваме няколко прости правила, които може би ще могат да

ни помогнат в това отношение.

Помоли Бога да потвърди водителството Си от устата на двама или

трима свитедели. Той е казал: „От устата на двама или трима свидетели

да се потвърди всяко нещо." (Матей 18:16) Тези свидетели могат да бъ-

дат и някой стих от Библията, съветът на други християни или чудно

стечение на обстоятелствата. Ако имаш две или три ясни свидетелства

за Неговата воля, тогава няма място за съмнения или опасения.

Ако търсиш Божието водителство и не получаваш отговор, тогава Бог

те води да останеш там, където си. Важен принцип е, че „тъмнината за

пътя е светлина за оставане на място".

Чакай, докато водителството е толкова ясно, че отказът би бил явно

неподчинение. Израилевите синове е трябвало да остават на мястото си,

докато не се вдигне облачният и огнен стълб. Никакви техни разсъжде-

ния, колкото и разумни да са били, не биха оправдали действия, незави-

сими от Божието водителство. Тяхната отговорност е била да тръгнат,

когато тръгне облакът - нито по-рано, нито по-късно.

И накрая, нека в сърцата ни царува, или отсъжда, Божият мир (Коло-

сяни 3:15). Това означава, че ако действително Бог ни води, Той повли-

ява интелекта и чувствата ни така, че ние имаме мир за правилния път,

но нямаме мир за погрешния.

Ако копнеем за това, да разбираме Божията воля и незабавно да й се

покоряваме, тогава никога няма да усетим Божия оглавник и Неговата

юзда.

81

18. март

„Не гледате всеки само за своето, а всеки и за чуждото. "

Филипяни 2:4

Ключовата дума във Филипяни 2:4 е „чуждото". Господ Иисус е жи-

вял за „чуждото" - за това, което принадлежи на другите хора. Павел е

живял за другите. Тимотей е живял за другите. Епафродит е живял за

другите. И ние би трябвало да живеем за другите — за „чуждото".

Нашето общество е пълно с хора, които живеят за собствените си,

лични интереси. Вместо да се занимават със служение за другите, те се-

дят у дома и се притесняват за своите проблеми. Обмислят всяка дреб-

на болежка и бързо се превръщат в убедени хипохондрици. В самотата

си се оплакват, че никой не се грижи за тях и бързо потъват в самосъ-

жаление. Колкото повече време имат, за да мислят за себе си, толкова

по-депресирани стават. Животът се превръща в кошмарно съновидение.

Скоро стигат до лекар и започват да пият огромни количества хапчета —

хапчета, които не могат да излекуват егоизма. После стават пациенти на

психиатрите с надеждата да намерят някакво спасение от скуката и умо-

рата от живота.

Най-добрата терапия за такива хора е живот на служение за другите.

Има болни хора, приковани на легло, които имат нужда да бъдат посе-

тени. Има възрастни хора, които се нуждаят от приятели. Има болници,

които с радост биха приели доброволна помощ. Има хора, които биха

били насърчени и зарадвани от писмо или картичка. Има мисионери,

които биха се радвали на новини от родния град (както и на всяка мила

дреболия, която би украсила техния дом). Души се нуждаят от спасе-

ние, а християни - от поучение. Накратко казано, нямаме никакво оп-

равдание да скучаем. Има достатъчно работа за вършене, за да запъл-

ним живота си с градивни дейности. Като живеем за другите, ние съ-

щевременно разширяваме приятелския си кръг, животът ни става по-

интересен и ние намираме удовлетворение и смисъл. П. М. Деръм е ка-

зал: „Сърцето, изпълнено със съчувствие към другите, е много по-мал-

ко заплашено да бъде завладяно от собствените си грижи и смазано от

самосъжаление."

Другите, Господи, да, другите -

нека това е моят девиз.

Помогни ми да живея за другите,

за да мога да живея за Теб!

82

19. март

„Кълнете Мираз, казва Ангелът Господен, горчиво прокълнете жите-

лите му, защото не дойдоха на помощ на Господа, на помощ на Госпо-

да против силните." Съдии 5:23

Песента на Девора съдържа проклятие за Мираз, тъй като неговите

жители наблюдавали безучастно, когато израилевата войска се биела с

ханаанците. Рувимовото племе също е остро иронизирано — те имали

добри намерения, но така и не напуснали стадата си. Галаад, Асир и

Дан са критикувани за бездействието си.

Данте е казал: „Най-горещото място в ада е резервирано за онези, ко-

ито остават неутрални във време на големи морални кризи."

Същата мисъл намираме и в книгата Притчи: „Избавяй теглените към

смърт и задържай залитащите към клане. Ако кажеш: Ето, ние не зна-

ехме това! — Онзи, който претегля сърцата, не разбира ли? Онзи, който

пази душата ти, не знае ли? И няма ли да въздаде на всеки човек според

делата му?" (Притчи 24:11-12) Киднър коментира: „Наемникът, а не

Добрият Пастир, се оправдава с трудните обстоятелства (ст. 11), с без-

надеждността на задачата (ст. 11), с незнание, за което не е виновен

(ст.12). Любовта не се успокоява така лесно - и Богът на любовта съ-

що."

Какво бихме направили днес, ако страната ни беше залята от вълна на

антисемитизъм, ако евреите бяха предавани в концентрационни лагери,

газови камери и крематориуми? Бихме ли рискували живота си, за да

им осигурим убежище?

Или ако някои от нашите събратя християни бяха преследвани и беше

забранено под страх от смъртно наказание да бъдат приемани, бихме ли

ги подслонили в домовете си? Какво бихме направили?

Или, нека вземем един не толкова героичен, но по-близък и вероятен

пример. Нека предположим, че ти участваш в ръководството на христи-

янска организация, в която един верен служител трябва да бъде уволнен

заради каприза на друг заможен и влиятелен директор. Когато се стиг-

не до гласуването, ще си замълчиш ли, без да помръднеш пръст?

Да предположим, че ние седяхме в Синедриона, когато беше съден

Иисус, или стояхме пред кръста, когато беше разпъван. Щяхме ли да ос-

танем неутрални, или щяхме ясно да застанем на Негова страна?

„Мълчанието не винаги е злато; понякога е просто мръсно жълто."

83

20. март

„Тате, съгреших..." Лука 15:21

Едва когато блудният син се завръща с разкаяние, баща му се затичва

към него, прегръща го и го целува. Не би било правилно той да му прос-

ти, преди да има истинско покаяние. Библейският принцип е: „...ако се

покае, прости му" (Лука 17:3).

Разказът не споменава бащата да е изпращал издръжка на сина си, до-

като той е живял в далечната страна. Ако беше правил това, само щеше

да попречи на Божието действие в живота на бунтовника. Целта на Гос-

под е била да доведе вироглавия син до свинската кочина. Той е знаел,

че докато синът не достигне абсолютното дъно, докато не затъне дълбо-

ко в тинята, няма да погледне нагоре. Колкото по-бързо заблуденият

стигне до свинете, токлова по-скоро ще бъде готов да капитулира. Зато-

ва бащата е трябвало да повери сина си на Господа и да изчака решава-

щата криза.

Това е едно от най-трудните неща, особено за майките. Нашата естес-

твена склонност е да измъкваме бунтовния си син или дъщеря от всич-

ки отчаяни положения, които Господ допуска. Но единственото, което

такива родители постигат, е че възпрепятстват Господа в намеренията

Му и удължават страданията на любимото си дете.

Спърджън е казал: „Най-истинската любов към заблудените не е да се

побратимяваме с тях в тяхната заблуда, а да бъдем верни към Иисус във

всички неща." Не е любов да проявяваме разбиране към злината на чо-

века. Истинската любов поверява въпросния човек на Господа и се мо-

ли: „Господи, върни го обратно, каквато и да е цената за това."

Една от най-големите грешки, които Давид е правил в живота си, е би-

ла, че е върнал обратно Авесалом, преди той да е дал някакъв признак

на покаяние. Малко след това Авесалом открадва сърцата на народа и

организира заговор срещу баща си. Накрая той го изгонва от Ерусалим

и бива помазан за цар вместо него. Но дори и когато Авесалом излиза с

войската си, за да унищожи баща си, Давид дава на мъжете си заповед

да пощадят Авесалом в случай на пряка схватка. Йоав обаче се оказва

по-разумен в това отношение и убива Авесалом.

Родители, които са готови да понесат болката да гледат как Бог оста-

вя сина или дъщеря им да стигне до свинската кочина, често си спестя-

ват по-голяма болка.

84

21. март

„Защото дори човешката ярост ще те хвали; с остатъка от ярост-

та ще се препашеш." Псалм 76:10

Една от поразителните характерни черти на човешката история е на-

чинът, по който Бог превръща яростта на хората в прослава за Себе Си.

От грехопадението нататък човекът винаги е размахвал юмрук срещу

Бога, срещу Неговия народ и Неговото дело. Вместо обаче да осъди на

място тази ярост, Господ я оставя да се развива и я употребява за Своя

прослава и за благословение на Своя народ.

Няколко мъже се наговарят да извършат зло на брат си и го продават

на банда номади, които го закарват в Египет. Там Господ го издига до

втория човек в царството и спасител на Неговия народ. По-късно Йосиф

казва на братята си: „Вие наистина намислихте зло против мен, но Бог

го намисли за добро." (Битие 50:20)

Яростта на Аман срещу юдеите завършва със собствената му гибел и

възвишаването на онези, които той е искал да унищожи.

Трима млади евреи биват хвърлени в огнена пещ, така нагорещена, че

изгарят онези, които ги хвърлят в нея. А евреите излизат оттам невре-

дими, без дори да миришат на дим. Вследствие на това езическият цар

издава закон, който забранява под страх от смъртно наказание да се про-

изнася дори и една дума против Бога на юдеите.

Даниил бива хвърлен в ямата с лъвовете, защото се моли на небесния

Бог. Но чудното му спасение води дотам, че царят издава нов указ - да

се оказва почит и уважение на Бога на Даниил.

Стигайки до новозаветни времена, виждаме, че тогава преследването

на църквата е водило само до по-бързо разпространение на благовести-

ето. Мъченичеството на Стефан вече съдържа първите наченки на об-

ръщението на Савел. Затворничеството на Павел поражда четири пис-

ма, които са част от Светото Писание.

Векове по-късно, когато пепелта на Ян Хус бива хвърлена в реката,

благовестието скоро след това я последва по течението и се разпростра-

нява по всички градове. Хората разкъсват Библията и я хвърлят на вятъ-

ра, но някой някъде намира една откъсната страница, прочита я и по то-

зи чуден начин се спасява.

Хората се подиграват на учението за Второто пришествие на Христос

и с това изпълняват пророчеството, че в последните дни ще дойдат

присмиватели (2. Петрово 3:3-4).

Бог води нещата така, че човешката ярост да Го хвали -ас остатъка

от яростта Той ще се препаше.

85

22. март

„... ти направи добре, че това беше в сърцето ти. " 3. Царе 8:18

Едно от най-големите желания в сърцето на Давид е било да построи

на Господа храм в Ерусалим. Господ му казва, че няма той да построи

храма, защото е военен мъж, но добавя тези много важни думи: „Това,

че ти беше на сърцето да построиш дом за Името Ми, направи добре, че

това беше в сърцето ти." Изглежда ясно, че Господ разглежда желание-

то като равносилно на действието, когато не сме в състояние да изпъл-

ним плановете си за Него.

Това, разбира се, не важи, когато невъзможността ни се дължи на соб-

ствените ни пропуски и леност. В този случай голото желание не е дос-

татъчно. Както често се казва, пътят към ада е покрит все с добри наме-

рения.

Но в живота ни като християни има много случаи, когато искаме да

направим нещо за Господа, но ни пречат обстоятелства, върху които не

можем да повлияем. Например един млад вярващ иска да се кръсти, но

невярващите му родители му забраняват. В такъв случай Господ зачита

неговата некръстеност за кръщение, докато той напусне дома на роди-

телите си и може да се покорява на Господа, без да бъде непокорен на

родителите си.

Една вярваща жена иска да посещава събиранията на местната църк-

ва, но пияният й съпруг настоява тя да си остане у дома. Господ ще наг-

ради както нейното подчинение на мъжа й, така и копнежа й да се съ-

бира с други вярващи в Негово име.

Една възрастна сестра се разплака, когато гледаше другите жени, кои-

то сервираха храната на една конференция. Тя дълги години беше вър-

шила това служение с радост, но вече беше физически неспособна да го

прави. Що се отнася до Бога, тя ще получи за сълзите си също такава

богата награда, както и другите - за работата си.

Кой познава мнозината, които с радост биха се жертвали за служение

на мисионерското поле, но никога не са могли да излязат и от родния си

град? Бог ги знае - и всички тези свети желания ще бъдат възнаградени

пред Христовото съдилище.

Този принцип важи и за даването. Има хора, които с цената на големи

лични жертви дават пари за делото на Господа и биха искали да могат

да дават повече. Божественото счетоводство ще открие, че те действи-

телно са давали повече.

Болните, сакатите, прикованите на легло, старите не са изключени от

най-високата чест, защото „Бог в милостта Си не съди според успехите

ни, а според готовността на сърцето ни."

86

23. март

„Няма да принеса на Господа, своя Бог, всеизгаряния, които не ми

струват нищо!" 2. Царе 24:24

Когато Давид е трябвало да принесе всеизгаряния на мястото, където

Господ е сложил край на язвата, Орна му е предложил спонтанно хар-

мана, говедата и дървата като подарък. Но Давид е настоял да ги купи.

Той не е искал да жертва на Господа нещо, което не му е струвало ни-

що.

Ние знаем, че не ни струва нищо да станем християни, но също така

трябва и да знаем, че животът на истинско ученичество струва много.

„Една религия, която не струва нищо, няма и никаква стойност."

Твърде често размерът на нашето посвещение се определя от съобра-

жения за удобство, разноски и усилия. Да, отиваме на молитвено събра-

ние, ако в момента не сме изморени или не ни боли глава. Да, ще водим

библейския час, ако междувременно не се организира екскурзия в пла-

нината.

Мисълта да се молим публично, да свидетелстваме или да проповяд-

ваме благовестието, ни плаши и ни прави несигурни — затова предпочи-

таме да си замълчим. Не ни се помага в мисията за бездомници, защо-

то ни е страх да не прихванем въшки или бълхи. Изключваме всяка ми-

съл за мисионерска работа, понеже ни е страх от змии или паяци.

Даването ни често е по-скоро бакшиш отколкото жертва. Ние даваме

това, което и без това няма да ни липсва — за разлика от вдовицата, коя-

то е дала всичко. Госпоприемството ни се определя от степента на фи-

нансово натоварване, неудобства и безпорядък, които заплашват дома-

кинството ни - за разлика от благовестителя, който казал, че всичките

килими в къщата му са на петна от пияни, които са повръщали по тях.

Нашата достъпност за хора в нужда приключва в момента, когато си

легнем в пухеното легло - за разлика от онзи старейшина, който е готов

по всяко време да бъде изкаран от леглото, за да окаже на някого духов-

на или материална помощ.

Когато чуваме призива на Христос, ние често се питаме: „Какво ще

получа от това?", или: „Ще се изплати ли усилието?" Въпросът по-ско-

ро би трябвало да бъде: „Това жертва ли е, която наистина нещо ми

струва?" Някой е казал много разумно: ,3 духовния живот е по-добре,

когато нещата ни струват нещо, отколкото когато се изплащат."

Като се замислим колко е струвало на нашия Спасител нашето изкуп-

ление, в сравнение с това е твърде скромна отплата да изоставим вся-

каква въздържаност и доброволно да Му принасяме жертви.

87

24. март

„А на всеки от нас се даде благодат според мярката на Христовия

дар." Ефесяни 4:7

Ние трябва винаги да помним, че когато Господ ни заповяда да напра-

вим нещо, Той ни дава и необходимата за това сила. Всички Негови за-

поведи включват и дадените ни от Него способности - дори и ако запо-

ведите са в областта на невъзможното.

Йотор казва на Мойсей: „Ако направиш това, и ако Бог така ти запо-

вяда, тогава ще можеш да издържиш." (Изход 18:23) „Принципът е, че

Бог поема цялата отговорност да доведе Своя човек до изпълнението на

всяка задача, за която го е определил." (Дж. О. Сандерс)

По време на Своето земно служение Господ Иисус среща поне двама

парализирани (Матей 9:6; Йоан 5:9). И в двата случая Той им казва да

станат и да вдигнат постелката си. Когато те взимат волевото решение

да Му се подчинят, в безпомощните им тела се влива сила.

Петър усеща, че ако Господ Иисус го повика да отиде при Него по во-

дата, той ще може да ходи по водата. Щом Иисус казва „ела", Петър из-

лиза от лодката и тръгва по водата.

Съмнително е дали човекът с изсъхналата ръка е можел да я протег-

не, но щом нашият Господ му заповядва това, той го прави и ръката му

оздравява.

Да се нахранят 5000 души с няколко хляба и риби, е напълно невъз-

можно. Но когато Иисус казва на учениците:, Дайте им да ядат", невъз-

можността изчезва.

Лазар е бил вече от четири дни в гроба, когато Господ Иисус извиква:

„Лазаре, излез вън!" Заповедта е съчетана с необходимата сила и Лазар

излиза вън.

Ние трябва да усвоим тази истина на практика. Когато Бог ни води да

извършим нещо определено, никога не бива да се оправдаваме с аргу-

мента, че не можем да го направим. Когато Той ни заповядва да напра-

вим нещо, Той ни дава и необходимата за това сила. Както е казано: „Бо-

жията воля няма да те отведе никъде, където няма да те поддържа Бо-

жията благодат."

Също така е истина, че ако Бог дава задача, Той поема и разноските.

Ако сме сигурни в Неговото водителство, няма защо да се притеснява-

ме за финансите. Той ще се погрижи за тях.

Богът, който е разделил Червено море и Йордан, за да може да преми-

не Неговият народ, е същият и днес. Той продължава да е готов да отс-

трани всяка пречка, ако само се покоряваме на волята Му. И Той про-

дължава да ни предоставя цялата благодат, която ни е необходима, за да

извършим това, което Той заповядва. Той продължава да действа в нас,

за да желаем и да постъпваме според Неговото благоволение.

25. март

„В начало Бог... " Битие 1:1

Ако отделим първите три думи на Битие 1:1 от останалата част на сти-

ха, те образуват нещо като девиз за целия живот: „Бог на първо място."

Този девиз е загатнат още в първата заповед: „Да нямаш други богове

освен Мен." Никой и нищо не бива да заема мястото на истинния и жи-

вия Бог.

Виждаме този принцип и в историята за Илия и вдовицата, която има-

ла останало само толкова брашно и масло, колкото да замеси един хляб

за сина си и за себе си (3. Царе 17:12). Изненадващо, Илия й казва:

„Първо ми направи една малка питка от него и ми донеси." На пръв пог-

лед това може да прозвучи като чудовищен егоизъм, но всъщност неща-

та стоят по друг начин. Илия е бил представител на Бога. С тези думи

той й казва: „Постави Бога на първо място и никога няма да ти липсват

жизненонеобходимите неща."

Векове по-късно Господ Иисус учи същото в Проповедта на планина-

та: „Първо търсете Божието царство и Неговата правда; и всичко това

ще ви се прибави." (Матей 6:33) Първото място в живота ни принадле-

жи на Божието царство и Неговата правда.

Тези думи на нашия Господ се потвърждават в Лука 14:26: „Ако дой-

де някой при Мен и не намрази баща си и майка си, жена си и децата си,

братята си и сестрите си, а още и собствения си живот, не може да бъ-

де Мой ученик." Христос трябва да заема първото място.

Но как поставяме Бога на първо място? Нали трябва да се грижим за

семейството си? Трябва да мислим за светската си работа. Имаме безб-

рой задължения, които изискват времето и силите ни. Ние поставяме

Бога на първо място, като Го обичаме с такава любов, че всяка друга

любов изглежда като омраза в сравнение с нея. Правим това, като разг-

леждаме всички материални неща като поверени от Него блага и задър-

жаме само тези неща, които могат да се употребят във връзка с Негово-

то царство. Правим го, като даваме предимство на вечните неща пред

временните и помним, че дори и добрите неща понякога могат да бъдат

врагове на най-добрите.

Правилната връзка с Бога е в най-голям интерес на човека. А правил-

ната връзка с Бога се състои в това, да Му бъде отредено първото мяс-

то. Ако поставим Бога на първо място, действително няма да живеем

без проблеми, но животът ни ще бъде изпълнен и удовлетворителен. А

ако оставим Бога на втора позиция, няма да имаме нищо друго освен

проблеми - и отгоре на всичко окаяно съществуване.

89

26. март

„... теб какво ти е? Ти Ме следвай." Йоан 21:22

Господ Иисус тъкмо е казал на Петър, че ще живее дълго и накрая ще

умре с мъченическа смърт. Петър веднага поглежда към Йоан и се пита

дали той няма да бъде привилегирован. Отговорът на Господа е: „Как-

во те засяга това? Ти Ме следвай."

Отношението на Петър ни напомня думите на Даг Хамарскъолд:

,3ъпреки всичко, твоето огорчение от това, че други се наслаждават на

онова, което на теб ти е отказано, постоянно припламва. В най-дбория

случай може би заспива за няколко слънчеви дни. И все пак, дори и на

това окаяно ниво, то продължава да бъде изражение на истинската гор-

чивина на смъртта - на факта, че други могат да продължат да живеят."

Ако вземехме присърце тези думи на Господа, много проблеми сред

Божия народ щяха да се разрешат.

Толкова е лесно да се огорчим, като виждаме, че другите са по-добре

от нас. Господ им позволява да имат нова къща, нова кола, вила на мо-

рето.

Други, които смятаме за по-малко отдадени християни, се радват на

отлично здраве, докато ние се борим с две-три хронични заболявания.

Другото семейство има красиви деца, които се отличават в спорта и

другите предмети в училище. А нашите са по-скоро в обикновената

средна категория.

Виждаме други вярващи да вършат неща, за които ние нямаме свобо-

да. Дори тези неща да не са сами по себе си греховни, ние се огорчава-

ме заради чуждата свобода.

И нещо още по-тъжно: съществува дори известна професионална рев-

ност сред работниците в делото на Господа. Един проповедник се обиж-

да, понеже друг е по-популярен, по известен и има повече приятели.

Друг се засяга, понеже колегата му използва методи, с които той не мо-

же да се съгласи.

Всички тези недостойни чувства се осъждат с настойчива острота от

думите на Господа: „Теб какво ти е? Ти Ме следвай." Наистина не ни за-

сяга как Господ се отнася към другите християни. Нашата отговорност

е да Го следваме по пътя, който Той ни е начертал, както и да изглежда

той.

90

27. март

„Вятърът духа, където си иска." Йоан 3:8

Божият Дух е суверен. Той действа, както Му е угодно. Ние се опит-

ваме да го вместим в нашата определена форма, но опитите ни неизбеж-

но са осъдени на провал.

Повечето символи за Светия Дух са течащи неща - вятър, огън, мас-

ло и вода. Ние можем да се опитаме да ги хванем в ръка, но те ясно ни

казват: „Не ми поставяй граници."

Светият Дух никога не прави нещо морално неправилно, но във всяко

друго отношение Той си запазва правото да действа по извънреден и не-

конвенционален начин. Например при сътворението Бог е дал на мъжа

ръководната роля, но въпреки това не можем да твърдим, че Светият

Дух не може да издигне една Девора, за да води Неговия народ, ако то-

ва Му е угодно.

В изключителни времена Светият Дух понякога позволява действия,

които иначе биха били забранени. Например на Давид и мъжете му е

било позволено да ядат присъствените хлябове, които иначе са били за-

пазени само за свещениците. А учениците на Иисус са имали правото

да късат класове в събота.

Някои казват, че в Деяния на апостолите намираме определена, точно

предписана схема за евангелизация, но единствената схема, която аз мо-

га да видя, е суверенитетът на Светия Дух.

Апостолите и другите вярващи не са следвали някакъв учебник; те са

следвали Неговото водителство, което често се е различавало доста сил-

но от това, което би ги посъветвал техният здрав разум.

Виждаме например как Божият Дух води Филип да остави едно ус-

пешно съживление в Самария, за да свидетелства на един самотен ети-

опски скопец на пътя за Газа.

И днес ние трябва да се пазим да не се опитваме да диктуваме на Све-

тия Дух какво да прави и какво не. Знаем, че Той никога не би направил

нещо греховно. Но извън това можем да сме сигурни, че Той действа по

необичайни начини. Той не се ограничава до определен арсенал от ме-

тоди. Не е обвързан с нашите традиционни начини на работа. Често Той

протестира срещу формализма, ритуализма и закостеняването, като из-

дига нови движения с живителна сила. Затова ние трябва да бъдем от-

ворени за суверенното действие на Светия Дух, а не да седим отстрани

и да критикуваме.

91

28. март

„ Омразата, с която я намрази, беше по-силна от любовта, с която я

беше обикнал." 2 Царе 13:15

Амнон изгарял от страст по своята полу-сестра Тамар. Тя била краси-

ва и той бил решен да я притежава, и то веднага. Въпреки че знаел, че

намерението му е ясно забранено от Божия закон, той бил така обзет от

желанието по нея, че всички останали разсъждения изглеждали незна-

чителни. И така, той се престорил на болен, примамил я в стаята си и я

изнасилил. Бил готов да пожертва всичко за този един миг на страстта.

Но след това похотта му се превърнала в омраза. След като я бил из-

ползвал егоистично, той я презрял и вероятно си пожелал никога да не

я беше виждал. Наредил да я изхвърлят навън и да залостят вратата след

нея.

Тази кратка история днес се повтаря всеки ден. В нашето така нарече-

но свободно общество моралните норми са почти напълно премахнати.

Предбрачният секс се приема като нещо нормално. Двойки живеят за-

едно без обвръзване. Проституцията е разрешена със закон. Хомосексу-

алността е станала общоприет алтернативен начин на живот.

Запознаваш се с някого, когото харесваш, и всичко е ясно — няма по-

висши закони. Глупаво е да се обвръзваш чрез закон. Важното е да по-

лучиш всичко, което искаш. Така всякаква мисъл за правда и неправда

се измества и човек си внушава, че това е единственият начин да се во-

ди добър живот. И така, втурваш се като Амнон презглава в нещо, кое-

то се надяваш да ти донесе удовлетворение.

Но това, което отнапред е изглеждало толкова хубаво, често впослед-

ствие се оказва катастрофа. Чувството за вина е неизбежно, колкото и

яростно да се отрича. Загубата на уважение води до огорчение. То пък

избликва често в кавги и в крайна сметка се сгъстява до открита омра-

за. Човекът, който някога е изглеждал така прекрасен, сега е направо от-

блъскващ. Оттам вече има само една малка крачка до малтретиране, съ-

дилища и дори убийство.

Сексуалното желание е твърде несигурна основа за изграждане на

трайна връзка. Ако хората пренебрегват Божиите принципи за морална

чистота, това води до собственото им страдание и в крайна сметка ги-

бел. Единствено Божията благодат може да донесе прошка, изцеление и

възстановяване.

92

29. март

„Никой, който служи като войник, не се заплита в житейски работи,

за да угоди на този, който го е записал за войник. " 2. Тимотей 2:4

Християнинът е записан за войник от Господа и стои в Неговата служ-

ба. Той не бива да се заплита в нещата от ежедневния живот. Акцентът

тук е върху думата заплита. Разбира се, вярващият не може да се изоли-

ра напълно от земните дейности. Той трябва да работи, за да издържа

семейството си. Има известна степен на занимание с ежедневни неща,

която е просто неизбежна. Иначе би трябвало да излезем от света, как-

то казва Павел в 1. Коринтяни 5:10.

Но християнинът не бива да се заплита в тези неща. Той трябва пос-

ледователно да дава предимство на служението за Господа. Дори и не-

ща, които сами по себе си са добри, понякога стават врагове на най-доб-

рите.

Ушшям Кели казва, че „да се заплиташ в житейски работи всъщност

означава да се откажеш от отделянето от света и да заемеш мястото си

в земните неща като пълноправен бизнес-партньор".

Аз вече съм се оплел, ако се впусна в политиката като средство за ре-

шаване на проблемите на този свят. Това е горе-долу като „да подреж-

дам столовете на дека на потъващия Титаник".

Заплел съм се също, ако поставям главното ударение върху социална-

та работа, а не върху евангелието като цяр за нуждите и страданията на

света.

Заплел съм се в житейски работи, ако професията ми до такава степен

ме владее, че отдавам най-доброто от себе си на печеленето на пари или

напредването в кариерата. Стремейки се така да запазя живота си, аз

всъщност го губя.

Заплел съм се, ако Божието царство и Неговата правда вече не заемат

първото място в живота ми.

Заплел съм се, ако се въртя около неща, които са твърде незначителни

за едно дете на вечността - като напр. мощността на колите, последни-

те курсове на акциите, неподозираните функции на мобилните телефо-

ни, минералното съдържание на домашно приготвения хляб или въз-

действието на храната върху блясъка на козината на котките. На такива

размисли можем да отделим миг внимание в ежедневието си - но като

слуги на Господа за нас е недостойно да запълваме времето си и да из-

разходваме живота си за такива неща.

93

30. март

„Знаем, че всичко съдейства за добро на тези, които любят Бога, кои-

то са призовани според Неговото намерение." Римляни 8:28

Това е един от стиховете, които ни създават най-големи трудности, ко-

гато животът ни е най-тежък. Докато вятърът е слаб, можем лесно да ка-

жем: „Вярвам, Господи." Но когато се извие буря, викаме: „Помогни на

моето неверие!"

И въпреки това знаем, че тези думи са истина. Бог действа за наше

добро чрез всички житейски обстоятелства. Знаем това, понеже Библи-

ята го казва. Вярата го възприема, дори и да не го виждаме и да не го

разбираме.

Знаем, че е вярно, понеже Божият характер е такъв. Ако Той е Бог на

безкрайна любов, безкрайна мъдрост и безкрайна мощ, то от това след-

ва, че Той планира и осъществява всичко за наше добро.

Знаем, че е вярно и въз основа на опита на Божия народ. В една кни-

га се разказва историята на единствения оцелял при корабокрушение,

който бил изхвърлен на необитаем остров. Там той успял да си построи

колиба, в която съхранявал всичко, което успял да спаси от потъналия

кораб. Той се молел на Бога за спасение и страхливо се взирал към хо-

ризонта, за да види евентуално минаващ кораб и да успее да му изпра-

ти сигнал. Един ден за свой ужас видял, че колибата му е пламнала и

всичко, което имал, изгаря. Но това, което изглеждало като възможно

най-лошото, се оказало най-доброто, което можело да му се случи. „За-

белязахме вашия димен сигнал" - казал капитанът на кораба, който до-

шъл да го спаси. Нека винаги да помним, че ако животът ни е в Божия-

та ръка, „всичко съдейства за добро".

Действително има времена, когато вярата ни се поклаща, когато бре-

мето е смазващо и мракът изглежда непоносим. В отчаянието си се пи-

таме: „Как може от тази ситуация да произлезе нещо добро?" И на това

има отговор. Доброто, което Бог постига по този начин, е описано в

следващия стих (Римляни 8:29), а именно да станем „съобразни с обра-

за на Неговия Син". Чукът и длетото на скулптора изрязват мрамора, за

да се появи от него образът на човека. Уцарите на съдбата отнемат от

нас всичко непотребно, за да бъдем преобразени в Неговия славен об-

раз. И така, дори и да не можем да открием съвсем нищо добро в жи-

тейските страдания, остава поне това - преобразяването в образа на

Христос.

94

31. март

„Да не е нов във вярата, за да не се възгордее и падне под осъждането

на дявола. " 1. Тимотей 3:6

Когато Павел изрежда необходимите качества за поста на старейши-

ните, той предупреждава работата да не бъде поверявана на млад във

вярата човек. Служението на надзорника изисква мъдростта и здравата

способност за преценка, които могат да се придобият само чрез духов-

ната зрялост и опита на един богобоязлив живот. Но колко често се на-

рушава този принцип! Някой преуспял млад бизнесмен, политик или

учен се пръсъединява към местното събрание и ние мислим, че ако не

му дадем веднага водеща роля, той ще напусне църквата и ще отиде

другаде. Затова веднага му поверяваме важни отговорности. По-добре

би било да послушаме предписанието на Павел за служителите: „също

и те първо да се изпитват".

Още по-очебийно нарушение на този принцип е начинът, по който но-

воповярвали звезди се прославят на евангелския хоризонт и чрез тях се

прави маркетинг. Това може да е някой футболен герой, който тъкмо е

стигнал до спасителната вяра в Христос. Някой религиозен рекламен

мениджър сключва договор с него и го показва при всяко мероприятие

от Дан до Вирсавее. Щом се дочуе, че някоя холивудска звезда се е но-

вородила, тя веднага заема първите страници на вестниците. Питат я за

мнението й по всички въпроси - от смъртното наказание до предбрач-

ния секс - като че ли обръщението незабавно й е придало всеобхватна

мъдрост по всички възможни теми. Или някой тежък престъпник е по-

вярвал. Имаме всички основания да се страхуваме за него, че алчни рек-

ламни агенти, наричащи себе си християни, ще злоупотребят с него, за

да спечелят набързо някой лев.

Д-р Пол ван Гордер казва: „Никога не съм одобрявал да се грабне един

коленичил грешник, да се вдигне и да се представи на тълпата. Непоп-

равими вреди са били нанесени на Христовото дело, като известни ли-

ца от шоу-бизнеса, спорта и политиката са били излагани на показ на

евангелския подиум, преди да е минало достатъчно време, за да си про-

личи дали семето на Божието слово наистина е посято и е пуснало ко-

рени."

Вероятно религиозното его на доста християни се подкрепя, когато

някой наркоман или политик стане известен като последния прираст на

Божия народ. Може би тези християни страдат от чувство за несигур-

ност или малоценност и всяка повярвала знаменитост им помага да под-

крепят малко чезнещото си самочувствие.

Но героите и героините, с които се злоупотребява по този начин, чес-

то стават лесна плячка за коварните примки на дявола. Те още не поз-

нават подлите му хитрини, падат в грях и нанасят огромен позор на сви-

детелството за Господ Иисус.

Ние можем да сме благодарни за всеки, който е наистина спасен, не-

зависимо дали е известен, или не. Но много грешим, ако си мислим, че

спомагаме за Христовото дело, като избутваме новаци на амвона или на

сцената. 95

1. април

„И вие също имате пълнота в Него. " Колосяни 2:10

За разлика от разпространеното схващане, няма различни степени на

годност за небето. Човек е или изцяло годен, или изцяло негоден. Раз-

бира се, това напълно противоречи на всеобщото мнение, че на върха на

пирамидата са светците с кристално чист живот, най-долу са престъп-

ниците и бандитите, а по средата са обикновените хора с различните си

степени на годност за рая. Това е огромна заблуда. Ние или сме годни,

или не сме. Няма междинна сива зона.

В действителност никой не е сам по себе си годен. Всички ние сме ви-

новни грешници, които справедливо заслужават вечното проклятие.

Всички ние сме се заблудили и сме вървяли в своя собствен път. Всич-

ки ние сме нечисти и дори и най-праведните ни дела приличат на мръс-

ни дрипи.

И не само че сме негодни за небето, но и няма нищо, което бихме мог-

ли да направим сами, за да станем годни. Нашите най-добри намерения

и най-благородни усилия не са в състояние да премахнат греховете ни

или да ни придадат правдата, която Бог изисква. Но добрата вест е, че

Божията воля осигурява това, което Божията справедливост изисква, и

Бог ни го подарява - като безплатен, достъпен за всички дар. „Това е дар

от Бога - не чрез дела, за да не се похвали никой." (Ефесяни 2:8-9)

Годността за небето се намира единствено в Христос. Когато един

грешник се новороди, той приема Христос и Бог вече не го вижда като

грешник в плътта, а го вижда в Христос и го приема на тази основа. За-

ради нас Бог е направил грешен Христос, който не е знаел грях, за да

станем ние в Него праведни пред Бога (вж. 2. Коринтяни 5:21).

От друга страна, ако нямаме Христос, ние сме напълно, безнадеждно

изгубени. Липсата на Христос е абсолютно смъртоносна и определя ця-

лата ни вечна участ. Нищо не може да запълни тази решаваща липса.

Трябва също така да ни е ясно, че никой вярващ с абсолютно нищо не

е по-годен от небето от друг вярващ. Всички вярващи имат едно и също

право над славата. Това право е самият Христос. Никой вярващ няма

Христос повече от друг. Затова никой не е по-годен за небето от друг.

96

2. април

„ Всички ние трябва да се явим пред Христовото съдилище, за да полу-

чи всеки според това, което е правил в тялото - било добро, или зло."

2. Коринтяни5:10

Както видяхме вчера, няма различни степени на годност за небето. Но

също така е вярно, че там ще има различни награди. Христовото съди-

лище е място за равносметка и раздаване на награди. Там някои ще по-

лучат повече от други.

Също така хората ще имат различна способност за наслаждение на не-

бесните прелести. Всеки ще бъде напълно щастлив, но някои ще имат

по-голяма способност за наслаждение на щастието от други. Всички ча-

ши ще бъдат пълни, но някои чаши ще бъдат по-големи от други.

Ние трябва да се простим с мисълта, че всички ще бъдем еднакви, ко-

гато достигнем прославеното си състояние. Библията никъде не говори

за такова скучно, безлично еднообразие. Напротив, тя учи, че за живо-

та на вярност и отдаденост ще има венец, и докато някои ще получат

награда, други ще претърпят загуба.

Нека вземем например двама млади мъже, които повярват на една и

съща възраст. Единият изживява следващите си четиридесет години, ка-

то дава пълно предимство на Божието царство и Неговата правда. Дру-

гият употребява цвета на силата си за печелене на пари. Единият гово-

ри въодушевено за Божиите дела, другият - за пазарните възможности.

Единият още сега има по-голяма способност да се радва в Господа и ще

отнесе тази способност и в небето. Другият, въпреки че чрез личността

и делото на Христос е точно толкова годен за небето, си остава духовно

джудже и ще отнесе тези свои миниатюрни способности и в небето.

Ден след ден ние определяме наградата, която ще получим, и степен-

та, в която ще можем да се наслаждаваме на вечната си родина. Опре-

деляме това чрез познаването на Библията и послушанието си спрямо

нея, чрез молитвения си живот, чрез общуването си с Божия народ, чрез

служението си за Господа и чрез вярното управление на всичко, което

Бог ни е поверил. Разбирането за това, че с всеки ден ние определяме

по малко положението си във вечността, би трябвало да има дълбоко от-

ражение върху решенията, които взимаме, и върху списъка с приорите-

тите ни.

97

3. април

„Каквито са мислите в душата му, такъв е и той. " Притчи 23:7

А. П. Гибс обичаше да казва: „Ти не си това, което мислиш, че си, а ко-

ето мислиш - това си ти." Това означава, че мисленето е изворът, от кой-

то произхожда нашето поведение. Контролирай извора, и с това ще кон-

тролираш и цялата река, която извира от него.

По тази причина контролът над нашия мисловен свят е фундаментал-

на необходимост. Затова и Соломон казва: „Повече от всичко, което па-

зиш, пази сърцето си, защото от него са изворите на живота." (Притчи

4:23) Тук „сърцето" се използва като синоним на мисленето.

Яков ни напомня, че грехът започва в нашите мисли (Яков 1:13-15).

Ако достатъчно дълго мислим за нещо, накрая и ще го извършим.

Посей мисъл, и ще пожънеш действие.

Посей действие, и ще пожънеш навик.

Посей навик, и ще пожънеш характер.

Посей характер, и ще пожънеш съдба.

Господ Иисус набляга на фундаменталното значение на мисловния

свят, като отъждествява омразата с убийство (Матей 5:21,22) и похотли-

вия поглед - с прелюбодейство (Матей 5:28). Той също казва, че чове-

кът не се осквернява чрез онова, което яде, а чрез онова, което мисли

(Марк 7:14-23).

Ние носим отговорност за това, което мислим, защото имаме властта

да го контролираме. Можем да размисляме за неприлични, двусмисле-

ни неща, или за чисти неща, свързани с Христос. Всеки от нас е като

един цар. Царството, над което владеем, са нашите мисли. Това царство

има на разположение огромни възможности - както за добро, така и за

зло. Ние сме тези, които решаваме дали ще ги използваме за едното или

за другото.

Ето няколко положителни предложения как да постигнем чисто, овла-

дяно мислене. Първо трябва да представим въпроса пред Господа:

„Сътвори ми чисто сърце, Боже, и непоклатим дух обновявай вътре в

мен!" (Псалм 51:10) Второ, трябва да преценяваме всяка мисъл според

това, как изглежда в присъствието на Христос (2. Коринтяни 10:5). Тре-

то, трябва да изповядаме веднага всяка лоша мисъл и да я изхвърлим от

мисленето си (Притчи 28:13). Оттам нататък трябва да избягваме да

стоим с празна глава. Вместо това я запълваме с положителни, благоу-

годни на Бога мисли (Филипяни 4:8). Пето, трябва задължително да уп-

ражняваме дисциплина в това, което четем, виждаме и чуваме. Не мо-

жем да очакваме чист мисловен свят, ако се занимаваме с мръсотия. И

накрая, трябва да се занимаваме с Господа. Ако включим мисленето си

на „празен ход", нечистите фантазии веднага ще потърсят достъп до

нас.

98

4. април

„ С вяра разбираме..." Евреи 11:3

„С вяра разбираме ..." Тези думи съдържат един от най-основополага-

щите принципи на духовния живот. Ние първо вярваме на Божието сло-

во, след това го разбираме. Светът казва: ,ДТьрво да видя, и после ще

повярвам." Бог казва: „Първо повярвай, и после ще видиш." Господ

Иисус казва на Марта: „Не ти ли казах, че ако повярваш, ще видиш...?"

(Йоан 11:40) По-късно Той казва на Тома: „Блажени, които не са виде-

ли и са повярвали." (Йоан 20:29) А апостол Йоан пише: „Това писах на

вас, които вярвате,... за да знаете." (1. Йоаново 5:13) Вярата е предпос-

тавка за знанието.

Били Греъм разказва как този принцип е станал реалност в неговия

живот: „През 1949 г. имах множество съмнения относно Библията. Смя-

тах, че съм открил очевидни противоречия в нея. Някои неща просто не

можех да съвместя с ограничената си представа за Бога. Когато се изп-

равях да проповядвам, ми липсваха авторитетът и силата, така харак-

терни за големите проповедници от миналото. Като много други студен-

ти в богословската семинария аз водех интелектуалната война на живо-

та си. Нейният изход щеше със сигурност да определи бъдещото ми

служение.

През август на онази година бях поканен във Форест Хоум, презвите-

рианския конферентен център високо в планините край Лос Анджелес.

Спомням си как вървях по една пътека и навлязох в гората, докато се бо-

рех с Бога. Борех се със съмненията си и душата ми изглеждаше улове-

на в кръстосания огън на мислите. Накрая в отчаянието си аз предадох

волята си на разкрития в Писанието жив Бог. Коленичих пред отворена-

та Библия и казах: „Господи, много неща в тази книга не мога да разбе-

ра. Но Ти си казал, че праведният с вяра ще живее. Всичко, което досе-

га съм получил от Теб, съм приел с вяра. Тук и сега приемам с вяра Биб-

лията като Твое Слово. Приемам я от началото до края. Приемам я без

никакви резерви. Когато се сблъсквам с неща, които не разбирам, ще из-

чаквам с преценката си, докато получа повече светлина. Ако това Ти ха-

ресва, дай ми авторитет, когато проповядвам словото Ти и изобличи

чрез този авторитет хората за грях, и доведи грешници до Спасителя!"

Шест седмици по-късно започнахме поредицата проповеди в Лос Ан-

джелес, които вече са история. Тогава открих тайната, която промени

служението ми. Вече не се опитвах да доказвам, че Библията е истина.

Аз бях повярвал това вътрешно, за себе си, и тази вяра се предаваше на

слушателите."

99

5. април

„И бъдете благи един към друг, милостиви; прощавайте си един на

друг, също както и Бог в Христос е простил на вас. " Ефесяни 4:32

По отношение на прошката Писанието предписва един точно опреде-

лен ред, който трябва да спазваме. Ако се подчинявахме на този ред, мо-

жехме да си спестим твърде много главоболия и стомашни разстройст-

ва.

Ако ни е сторена неправда, първата крачка е в себе си да простим от

сърце на човека. Все още не му казваме, че сме му простили; но проща-

вайки от сърце, ние оставяме въпроса между него и Господа. Това ни

предпазва да не се превърнат стомашните ни сокове в сярна киселина и

ни спестява множество други тежки физически и емоционални смуще-

ния.

Следващата стъпка е да отидем при брата и да го изобличим на чети-

ри очи (Лука 17:3). Вместо да разправяме на другите, че ни е сторена

неправда, Писанието ясно ни напътства: „Иди, покажи вината му меж-

ду теб и него насаме." (Матей 18:15) Ние сме длъжни да се опитаме да

разрешим проблема помежду си, т. е. в колкото може по-тесен кръг.

Ако той не признае вината си и не помоли за прошка, тогава отиваме

при него с един или двама свидетели (Матей 18:16). Според Писанието

това е достатъчно, за да се даде достоверно свидетелство за позицията

на съгрешилия.

Ако той все още не се подчинява, тогава представяме въпроса пред

събранието, заедно със свидетелите. Ако той не послуша решението на

събранието, разбира се, трябва да бъде изключен от общение (Матей

18:17).

Но ако на някой етап от този процес той се покае, ние трябва да му

простим (Лука 17:3). Ние вече сме му простили в сърцето си, но сега на

практика му даваме прошката си. При това е важно да не подминаваме

нещата лековато. Не бива да казваме: „Е, няма нищо. Всъщност ти не си

ми направил нищо чак толкова страшно." По-добре да кажем: „Проща-

вам ти с радост. С това въпросът е приключен. Нека коленичим и се по-

молим заедно."

Срамът да трябва да признае греха си и да се покае може би ще възп-

ре човека да ни навреди отново. Но дори и да повтори греха си и пак да

се разкае, ние трябва пак да му простим. Дори и седем пъти на ден да

съгрешава и седем пъти да се покайва, трябва да му прощаваме - неза-

висимо дали вярваме, че е искрен в покаянието си, или не (Лука 17:4).

Никога не бива да забравяме, че на самите нас е опростен огромен

дълг. Затова не бива да се колебаем да опрощаваме на другите дълг, кой-

то е на практика в размера на джобни пари - както Господ ни заповяд-

ва в Своята притча (Матей 18:23—25).

100

6. април

„Ако иска някой да върши Неговата воля, ще познае дали учението е от

Бога, или Аз от Себе Си говоря." Йоан 7:17

Ако някой е готов да върши Божията воля, той разбира каква е тя. То-

ва е едно чудно обещание, че ако човек наистина искрено иска да знае

и разбира, Бог му се открива.

Ако един грешник е отчаян от себе си и, стигнал вече до края, се по-

моли: „Боже, покажи ми се", Бог винаги го прави. Това е една молитва,

която никога не остава без отговор.

Един хили, който живеел в една пещера в югоизточната част на САЩ,

искал да сложи край на всичко. Той бил търсил удовлетворение в алко-

хола, наркотиците, секса и окултизма. Но животът му продължавал да

бъде празен. Той не виждал изход от окаяното си състояние. Един ден

седял свит на кълбо в пещерата си и извикал: „О, Боже - ако има Бог! -

открий ми се, или ще сложа край на живота си."

Десет минути по-късно един млад християнин „случайно" минал от-

там, надникнал в пещерата, забелязал нейния обитател и казал: „Здрас-

ти, имаш ли нещо против да си поговорим за Иисус?"

И можем да си представим какво се случило - хипито чул благата вест

за спасението чрез вяра в Господ Иисус Христос. Той се предал на Гос-

пода и получил прошка, приемане и нов живот. Още не съм чул за нито

един човек, който се е помолил така, и Господ не му се е открил по спе-

циален начин.

Разбира се, това обещание важи и за християните. Ако някой сериоз-

но иска да разбере Божията воля за живота си, Бог ще му я открие. Ако

търси верния път по отношение на църквата, към която да се присъеди-

ни, Бог ще го води и в това. Независимо за какво се отнася молбата ни,

ако поставяме волята Му на първо място, Бог ще я изпълни във всеки

случай. Това, което често застава на пътя ни към действителното разби-

ране на Божиите мисли, е липсата на искрено желание за това.

101

7. април

„Получих всичко и имам изобилно. Наситих се, като получих от Епаф-

родит изпратеното от вас, благоуханна миризма, жертва приятна,

благоугодна на Бога. " Ефесяни 4:18

Писмото на Павел до филипяните всъщност е било потвърждение и

благодарност за получаването на един дар, изпратен от вярващите във

Филипи. Доста сигурно можем да кажем, че това е бил паричен дар.

Изумителното е как апостолът хвали това дарение. Той го нарича „бла-

гоуханна миризма, жертва приятна, благоугодна на Бога". В Ефесяни

5:2 той използва подобен израз, за да опише неизразимата жертва на

Христос, който предаде Себе Си на Голгота. Там се казва: „... като при-

нос и жертва на Бога за благоуханна миризма". Направо ни секва дъхът,

когато си представим, че изпартения на един служител на Господа дар

се описва със същите думи, които прославят неизразимия Христов дар.

Дж. X. Джоует (1864 - 1923, английски проповедник, наследил Кемп-

бьл Морган в Уестминстър Чапъл) коментира много точно: „И така, кол-

ко огромен е обхватът на едно привидно местно и ограничено във вре-

мето добро дело! Ние си мислехме, че помагаме на един беден човек, а

всъщност сме си имали работа със самия Цар. Мислехме си, че благоу-

ханието се ограничава в една незначителна област, а ето, сладката ми-

ризма се е разпространила в цялата вселена. Мислехме, че имаме рабо-

та само с Павел, а установихме, че сме послужили на Спасителя и Из-

купителя на Павел." Когато разберем истинската духовна природа на

християнското даване и неговото далечно влияние, ние веднъж завина-

ги се освобождаваме от даването по принуда и с неудоволствие. Завина-

ги сме имунизирани срещу триковете на професионалните събирачи на

дарения, които се опитват да изнудват вярващите с ласкателства и теат-

рални методи. Виждаме, че даването е една форма на свещеническо

служение, а не законово задължение. Ние даваме, защото обичаме, и

ние обичаме да даваме.

Истината, че моите миниатюрни дарения изпълват с благоухание

тронната зала на вселената, трябва да ме подтикне към смирено покло-

нение и радостно даване. Тогава събирането на даренията в неделя сут-

рин никога вече няма да бъде скучна, макар и необходима част от богос-

лужението. То е средство да дадем нещо пряко и лично на Господ

Иисус, също както ако Той присъстваше там физически.

102

8. април

„Божието слово е о/сиво, действено, по-остро от всеки двуостър

меч." Евреи 4:12

Веднъж един вярващ студент свидетелствал на един либерален сту-

дент по богословие. Когато му цитирал един стих от Библията, богосло-

вът отговорил: „Аз не вярвам в Библията." Християнинът му цитирал

друг стих, и отново получил отговора: „Казах ти, че не вярвам на Биб-

лията." Когато вярващият цитирал третия стих, студентът по богосло-

вие избухнал: „Не искам повече да слушам от теб цитати от Библията.

Вече ти казах, че не вярвам в това." Тогава вярващият се почувствал по-

беден и разочарован. Решил, че напълно се проваля като ловец на души.

Точно тази вечер обаче д-р Айрънсайд бил на гости у неговото се-

мейство. По време на вечерята студентът му разказал разочароващото

си преживяване с богослова. Попитал д-р Айрънсайд: „Когато вие сви-

детелствате на някого и той ви отговори, че не вярва на Библията, как-

во правите?" Д-р Айрънсайд се усмихнал щастливо и отговорил:

„Просто цитирам още."

Това е отличен съвет за всички бъдещи ловци на души. Когато хората

ти казват, че не вярват на Библията, просто продължи да цитираш от

нея. Божието слово е живо и действено. То винаги въздейства на хора-

та, дори и те да не му вярват.

Нека си представим, че двама души се бият. Единият казва на другия:

„Аз не вярвам, че мечът ти наистина е стоманен." Какво ще направи

другият? Ще хвърли меча си и ще се предаде? Или ще изнесе научна

лекция за въглеродното съдържание и якостта на стоманата? Това би би-

ло повече от смехотворно! Не, той ще нанесе здрав удар на противника

си и така ще му покаже колко истински е мечът му. Така е и с Библия-

та. Божието слово е мечът на Духа. Той трябва да бъде използван, а не

защитаван. Той може съвсем добре да се защити сам.

С това не искам да отричам, че доказателствата за боговдъхновеност-

та на Светото Писание имат своя смисъл. Такива доказателства от една

страна служат на важната цел да укрепват вярата на вече спасените. В

някои редки случаи те помагат и на невярващи хора да достигнат до

спасителната вяра. Но като цяло хората не се убеждават чрез човешки

аргументи и заключения. „Един човек, който бива убеден против воля-

та си, обикновено си остава на старото си мнение." Хората трябва да се

сблъскат с действеното Божие слово. Често един-единствен стих от

Библията е по-ценен от хиляда аргумента.

Това ни показва и колко е важно да се учат наизуст библейски стихо-

ве. Ако ги нямам в паметта си, Духът не може и да ги извади оттам в ре-

шаващия момент. Но най-важното е, че Бог не е обещал да почете мои-

те думи, а Своето слово. И така, когато имам работа с невярващи, тряб-

ва смело да използвам меча на Духа и да наблюдавам как той по чудо

предизвиква изобличение и убеждение.

9. април

„Като агне, водено на клане... " Исая 53:7

Веднъж видях как умира едно агне. Беше изключително вълнуваща и

същевременно ужасна гледка.

Като го водеха на мястото на клането, то изглеждаше особено милич-

ко. Децата с радост биха го гушкали и милвали. Всички малки животни

са сладки - котенца, кученца, пиленца, теленца и кончета - но агънце-

то е особено трогателно.

То стоеше там като въплъщение на невинността. Бялата му пухкава

козинка създаваше усещане за чистота. То беше нежно и кротко, безпо-

мощно и беззащитно. Очите му бяха особено изразителни, те говореха

за страх, болка и страдание. Изглеждаше съвсем безпричинно да умира

такова младо и красиво създание.

После краката му бяха завързани. Страдащото агне лежеше на страна-

та си и дишаше тежко, като че ли предусещаше наближаващата смърт.

С едно бързо движение касапинът прокара ножа през гърлото му. Кръв-

та се изля на земята. Малкото телце се сви в смъртна агония и малко

след това се отпусна. Кроткото агне беше умряло.

Някои от зрителите се бяха извърнали настрани - толкова тъжна беше

гледката. Други бършеха сълзите си. Никой не казваше нито дума.

С вяра виждам смъртта на едно друго агне - Божия Агнец. Гледката е

благословена и същевременно страшна.

Всичко в това Агне е прекрасно - Той личи между десет хиляди, най-

прекрасният от прекрасните. Когато Го водят към мястото на клането,

Той е в разцвета на годините Си.

Той не просто е невинен — Той е свят, неопетнен, отделен от грешни-

ците, без грешка или недостатък. Изглежда напълно безпричинно да се

убива такъв чист човек.

Но палачите Го взимат и приковават ръцете и краката Му към кръста.

Там Той понася съсредоточените върху Него страдания на ада като За-

местник на грешниците. И през цялото това време очите Му са пълни с

любов и прошка.

Времето на Неговите страдания свършва. Той предава Духа Си и тя-

лото Му се отпуска на кръста. Един войник пробожда страната Му и от-

там изтичат кръв и вода. Божият Агнец е умрял.

Сърцето ми е изпълнено. Горещи сълзи рукват по страните ми. Аз па-

дам на колене, благодаря Му и Го прославям! Каква мисъл - Той е ум-

рял заради мен! Никога няма да престана да Го обичам.

104

10. април

„... нямате нужда да ви учи някой..." 1. Йоаново 2:27

На пръв поглед този стих ни изправя пред проблем. Ако нямаме нуж-

да от никой, който да ни учи, защо тогава прославеният Господ е дал

учители за изграждането на светиите и подготвянето им за делото на

служението (Ефесяни 4:11-12)?

За да разберем по-добре мисълта на Йоан, трябва да знаем нещо по-

вече за условията, в които е било написано това писмо. По онова време

в църквата били навлезли лъжеучители, така наречените гностици. Те

се представяли за сериозни вярващи и общували с местните църкви. Но

после се били отделили и разпространявали своите заблуди за човешка-

та и божествена природа на Христос.

Те твърдели, че имат превъзхождащо знание, оттам и наименованието

„гностици" (от гр. гносис - знание, познание). Вероятно те са казвали

на християните нещо такова: „Това, което вие имате, е добро, но ние

имаме допълнителна истина. Ние можем да ви изведем отвъд тези прос-

ти учения и да ви посветим в по-нови и по-дълбоки тайни. Ако искате

да растете и да достигнете пълнота, се нуждаете от нашето поучение."

Но Йоан предупреждава вярващите, че всичко това е измама. Те не се

нуждаят от поучението на тези самохвалковци, тъй като сами имат Све-

тия Дух. Имат Словото на истината. Християнската вяра е веднъж зави-

наги предадена на светиите (Юда 3) и всичко, което се представя за ней-

но допълнение, е чиста измама. Християнските учители са необходими,

за да тълкуват и прилагат Писанието, но те никога не бива да си навли-

чат греха да излизат извън рамките на Писанието.

Йоан би бил последният човек, който би отричал необходимостта от

учители в църквата. Самият той е бил превъзходен учител. Но той би

бил и първият, който би настоявал, че Светият Дух е крайният автори-

тет, който води Божия народ в цялата истина чрез страниците на Свето-

то Писание. Всяко учение трябва да бъде изпитвано и проверявано въз

основа на Библията. Ако се окаже допълнение към нея или не съвпада

с нея, то трябва да се отхвърли.

105

11. април

„А те, след като се събраха със старейшините и се съвещаваха, дадо-

ха на войниците достатъчно пари и казаха: Кажете: Учениците Му

дойдоха през нощта и Го откраднаха, когато ние спяхме."

Матей 28:12-13

Иисус едва бил възкръснал от мъртвите, когато Неговите врагове вече

замисляли алиби, за да избегнат да признаят чудото. Най-добрата лъжа,

която успели да измислят по онова време, била, че учениците са дошли

през нощта и са откраднали трупа. Но недостатъкът на теорията за

кражбата - както и на всички останали теории - е, че тя повдига пове-

че въпроси, отколкото тези, на които дава отговор. Например:

Защо главните свещеници и старейшините не поставят под съмнение

първоначалния разказ на войниците за празния гроб? Те го приемат ка-

то истина и бързат да измислят обяснение как е станало всичко.

Защо войниците са спели, когато е трябвало да стоят на стража? В

римската войска заспиването на пост се е наказвало със смърт. И въпре-

ки това главните свещеници им обещават, че ще бъдат освободени от

наказание. Защо?

Как е било възможно всички войници да заспят едновременно? На

границата на невъзможното е да си представим, че всички заедно са

рискували да бъдат екзекутирани само за да си позволят малко сън.

Как учениците са могли да отместят камъка, без при това да събудят

стражите? Камъкът е бил тежък и е можел да се отмести само със зна-

чителен шум.

Как учениците изобщо са можели да отместят камъка? Типичните

гробове от онова време са били затваряни с голям камък, който е бил

търкулвай надолу по улей към отвора на гроба. Затова е било много по-

лесно да се затвори такъв гроб, отколкото да се отвори отново. Освен

това гробът е бил запечатан и „осигурен" по най-добрия възможен за

властите начин.

Вероятно ли е учениците, които току-що са се разбягали страхливо,

изведнъж да намерят смелост да се сблъскат с римските стражи, за да

ограбят гроба? Те положително са знаели, че подобно престъпление ще

бъде строго наказано.

Ако всички войници са спели, откъде тогава са знаели, че учениците

са откраднали тялото?

Ако учениците са откраднали тялото, защо са се бавили да развиват

трупа от саваните и да сгънат на отделно място кърпата, покривала гла-

вата (Лука 24:12; Йоан 20:6-7)?

Защо учениците изобщо ще искат да крадат трупа? За това няма нито

причина, нито мотив. Напротив, те самите са били изненадани и не са

вярвали, когато са разбрали, че Той е възкръснал.

И накрая, как са могли учениците, които са били честни и почтени мъ-

же, да излязат по света и с големи опасности за живота си да проповяд-

ват възкресението, ако са знаели, че това е лъжа? Пол Литъл казва: „Хо-

рата не умират за нещо, което знаят, че е лъжа." Те са били напълно убе-

дени, че Иисус е възкръснал.

106

12. април

„Ако в неправедното богатство не бяхте верни, кой ще ви повери ис-

тинското богатство? " Лука 16:11

„Неправедното богатство" тук се отнася до земните съкровища и ма-

териалните блага. Сигурно няма по-разпространена илюзия от тази, че

човек с големи материални притежания е богат. Ние наричаме земите и

къщите „недвижими имоти", защото вярваме, че те са неподвижни и не

могат да ни бъдат отнети против волята ни. Смятаме акциите и ценни-

те книжа за сигурност, дори по-голяма от банковите сметки.

Но в Лука 16:11 Господ прави разлика между „неправедното богатст-

во" и „истинското богатство". Нещата, които хората смятат за богатст-

во, ни най-малко не са такова.

Йохан бил богобоязлив християнин, който работел като домакин в

имението на един богат благородник. Една нощ Йохан сънувал много

ярък сън, в който му било казано, че на следващия ден преди полунощ

най-богатият човек в долината ще умре. Когато Йохан срещнал госпо-

даря си на следващата сутрин, той му разказал съня. Отначало милио-

нерът останал напълно безразличен. Той се чувствал съвсем здрав. А и

без това не вярвал на сънища.

Но щом Йохан се заел с работата си, господарят извикал шофьора си

и отишъл при своя лекар. Поискал да му бъде направен подробен цялос-

тен преглед. Както и очаквал, се оказало, че е в прекрасно здраве. Но

той продължавал да мисли за съня на Йохан и като си тръгвал от каби-

нета, казал: „Между другото, господин докторе, защо не дойдете днес

на вечеря у нас?" Лекарят приел поканата.

Вечерята преминала съвсем обичайно, разговаряли за всевъзможни

неща. Докторът на няколко пъти се канел да си тръгне, но домакинът

всеки път го подканял да остане още малко.

Накрая, когато часовникът ударил полунощ, безбожният богаташ с ог-

ромно облекчение пожелал на лекаря лека нощ.

След няколко минути на вратата се почукало. Земевладелецът отворил

вратата. Отвън стояла голямата дъщеря на стария Йохан и казала: „Мо-

ля, извинете, но майка ми искаше да Ви съобщи, че баща ми получи

сърдечен удар и току-що почина."

Най-богатият човек в долината бил починал тази нощ.

107

13. април

„Итака, ядете ли, пиете ли, или вършите нещо друго, всичко вършете

за Божията слава." 1. Коринтяни 10:31

Един от големите пробни въпроси за християнско поведение е дали

това служи за Божия слава. Твърде често ние проверяваме постъпките

си с въпроса: ,3редно ли е по някакъв начин?" Но не става дума за то-

ва. Въпроса, който трябва да си зададем, е: „Служи ли за Божия слава?"

Преди да се впуснем в каквато и да било дейност, трябва да можем да

наведем глава и да помолим Бога да се прослави чрез това, което се ка-

ним да направим. Ако Бог не може да се прослави по този начин, по-

добре да се откажем.

Другите религии може би се задоволяват с поведение, което не вреди

на никого. Но християнството излиза извън тази негативна дефиниция

към ясно положителното. Кийт Л. Брукс казваше:,,Ако искаш да бъдеш

зрял християнин, престани да питаш за вредата, която определени неща

могат да нанесат, и търси доброто. Ако искаш да водиш щастлив живот,

търси общение с онези християни, които питат за доброто, а не за вред-

ното, което се съдържа във всяко нещо."

Много неща сами по себе си са безвредни, но въпреки това са непоно-

сим баласт в нашето поприще като християни. Няма олимпийско прави-

ло, което забранява на бегачите на 1500 м да носят чувал с картофи, до-

като бягат. Разбира се, че един бегач може да мъкне торбата, ако иска,

но няма да може да спечели състезанието. Така е и с християните. Ня-

кои неща може би са безвредни, но пак са пречка.

Но ако питаме дали нещо е вредно, въпросът обикновено издава едно

скрито съмнение. Ние не задаваме такива въпроси за неща, които са

съвсем явно позволени — като молитва, изучаване на Библията, богослу-

жение, свидетелстване, както и ежедневната ни работа.

Между другото, всяка почтена работа може да се върши за Божия сла-

ва. Затова някои домакини закачат над мивката си надпис: „Тук три пъ-

ти на ден се извършва богослужение."

Винаги, когато имаме съмнения, можем да следваме съвета на майка-

та на Джон Уесли: „Ако искаш да разбереш дали някое развлечение е

допустимо, следвай това правило: всичко, което отслабва разума ти,

притъпява чувствителността на съвестта ти, помрачава отношението ти

с Бога или ти отнема радостта от духовните неща; и накрая, всичко, ко-

ето стимулира властта на тялото над духа ти, е грях."

108

14. април

„... който иска да стане велик между вас, ще ви бъде служител; и кой-

то иска да бъде пръв между вас, ще ви бъде слуга." Матей 20:26-27

Какво е истинското величие?

В този свят велик е онзи, който е достигнал позиция на богатство и

власт. Той има свита от помощници и асистенти, които са на неговите

заповеди. Бива третиран като VIP-личност и навсякъде получава специ-

ално отношение. Въз основа на положението му хората го гледат с рес-

пект и страхопочитание. Той никога не трябва да се навежда, за да свър-

ши някоя долна работа; винаги има други, които вършат това за него.

Но в царството на нашия Господ нещата са съвсем различни. Тук ве-

личието не се измерва с това как ни обслужват, а как ние служим. Ве-

лик е онзи, който се навежда, за да стане слуга на другите. Никоя рабо-

та не е прекалено долна за него. Той не очаква особено отношение или

благодарност. Когато един от хората на Джордж Уошиштън го видял да

изпълнява една куриерска задача, той се възпротивил с думите: „Гене-

рале, вие сте прекалено голям човек, за да вършите това." Уошиштън

отговорил: „О, не ръстът ми е идеален за целта."

Във връзка с Лука 17:7-10 Рой Хешън ни напомня, че „има пет харак-

теристики на един слуга:

1. Той трябва да е готов да му се възлага товар след товар, без значе-

ние как той самият се чувства.

2. При това той не бива да очаква благодарност.

3. След като е извършил всичко, не бива да обвинява господаря си в

егоизъм.

4. Трябва да признае, че в същността си е безполезен слуга.

5. Трябва да признае, че след като кротко и смирено е извършил всич-

ко, което му е било възложено, не е направил и на милиметър повече,

отколкото е бил длъжен."

Когато нашият Господ напусна възвишената небесна слава, за да ста-

не човек на тази планета, Той „взе образ на слуга" (Филипяни 2:7). Той

беше сред нас като Онзи, който слугува (Лука 22:27). Той каза: Ловеш-

кият Син не дойде да Му служат, а да служи и да даде живота Си откуп

за мнозина." (Матей 20:28) Той се препаса с престилка като роб и изми

краката на учениците Си (Йоан 13:1-7).

„Слугата не е по-горен от господаря си." (Йоан 13:16) След като Той

се е привел толкова ниско, за да служи на нас, защо ние считаме, че е

под достойнството ни да служим на другите?

109

15. април

„ Служете си един на друг с любов." Галатяни 5:13

Някой е казал: „Себичността се смята за велика и иска да я обслужват.

Любовта служи и е велика."

Един известен християнски певец свидетелствал на своя съсед по ма-

са в един ресторант и имал радостта да го доведе до Господа. В следва-

щите седмици той наставлявал този новоповярвал в растеж и ученичес-

тво. След това Фред, младият вярващ, се разболял от нелечим рак и по-

паднал в болница, където, за съжаление, обслужването било крайно не-

достатъчно. Певецът, който бил знаменитост в радиото, вярно го посе-

щавал, сменял му чаршафите, къпел и хранел своя „Тимотей" и правел

много други неща, които всъщност трябвало да се вършат от персонала

на болницата. В нощта, когато Фред починал, прочутият певец го дър-

жал в ръцете си и му шепнел на ухото утешителни стихове от Библия-

та. ... „Служете си един на друг с любов."

Един от най-високопоставените преподаватели в едно библейско учи-

лище често намирал мъжката тоалетна доста наводнена след сутрешния

тоалет на студентите. Тогава той търпеливо измивал умивалниците и

коленичел, за да избърше пода. Най-добрите му лекции не били само в

класните стаи. Студентите били смирени и мотивирани от примера на

своя уважаван учител, който чистел след тях. ... „Служете си един на

друг с любов."

В същото библейско училище един играч в баскетболния отбор също

имал сърце на истински служител. След играта, когато всички се втур-

вали да стигнат първи до душовете, той оставал в салона и подреждал

всичко за следващия ден. В себичността на другите той намирал въз-

можност да се отъждестви със своя Господ като служител на всички....

„Служете си един на друг с любов."

Една вярваща жена от едно турско село била отведена в Лондон, за да

дари единия си бъбрек за своя болен син. Тя била убедена, че даряване-

то на бъбрека ще й струва живота. Когато английският лекар я попитал

дали наистина е готова да пожертва единия си бъбрек за своя син, тя от-

говорила: „Готова съм да пожертвам и два бъбрека." ... „Служете си

един на друг с любов."

В един управляван от егоизма свят пътеката на жертвоготовното, се-

беотрицателно служение не е пренаселена. Всеки ден ни предлага нови

възможности за безбройни малки и големи дела на истинско служение.

110

16. април

„... като умиращи, и въпреки това, ето, живеем." 2. Коринтяни 6:9

Библията е пълна с парадокси, т. е. истини, които изглеждат противо-

положни на онова, което обикновено бихме очаквали, или истини, кои-

то привидно си противоречат. Г. К. Честъртън казва, че парадокс е ис-

тината, която прави челна стойка, за да предизвика внимание.

Ние спасяваме живота си, като го изгубваме; губим живота си, ако го

обичаме (Марк 8:35).

Силни сме, когато сме слаби (2. Коринтяни 12:10) и сме безсилни в

собствената си сила (Йоан 15:5).

Намираме съвършена свобода като роби на Христос, но попадаме в

робство, ако сме свободни от Неговото иго (Римляни 6:17-20).

Намираме повече радост, ако разделяме с другите това, което имаме,

отколкото ако получаваме повече. Или, както е казал Господ: „Даването

е по-блажено от вземането." (Деяния 20:35)

Ние умножаваме това, което имаме, като го разпръсваме, и обеднява-

ме, ако го държим за себе си (Притчи 11:24).

Ние имаме нова природа, която не може да съгрешава (1. Йоаново

3:9), но пак всичко, което вършим, е опетнено с грях (1. Йоаново 1:8).

Ние побеждаваме чрез поражение (Битие 32:24-28) и биваме победе-

ни, ако се бием (1. Петрово 5:5).

Биваме унижени, ако се възвишаваме, но Той ни възвишава, ако се

смиряваме (Лука 14:11).

Чрез утеснение и скръб ни се дава простор (Псалм 4:1), а благоденст-

вието ни води към застой (Еремия 48:11).

Можем да притежаваме всичко и пак да нямаме нищо; можем да сме

бедни и пак да обогатяваме мнозина (2. Коринтяни 6:10).

Ако сме мъдри (в очите на хората), сме безумни (в Божиите очи), но

ако сме глупави заради Христос, тогава сме действително мъдри (1. Ко-

ринтяни 1:20-21).

Животът на вярата ни носи свобода от страха и грижите; животът с

виждане ни носи страх от загуби от молци, ръжда и крадци (Матей

6:19).

Поетът вижда християнския живот като парадокс от началото до края:

Колко е странен курсът, който човек трябва да следва;

колко е объркана пътеката, по която върви.

Надеждата му за щастие се ражда от страха,

живота си той получава от мъртвите.

Най-високите му стремежи трябва да рухнат,

най-добрите планове - да се зачеркнат.

И да се спаси не може, докато не се види напълно изгубен.

А когато направи всичко това

и сърцето му е уверено в прошката за греховете,

когато оправданието му е подпечатано и мирът осигурен,

оттогава нататък започва истинската битка. 111

17. април

„Но вие не се наричайте „Раеви", защото Един е вашият Учител -

Христос, а вие всички сте братя. И никого на земята не наричайте

свой отец, защото Един е вашият Отец - небесният. Не се наричайте

и наставници, защото Един е вашият Наставник - Христос. "

Матей 23:8-10

Господ Иисус предупреждава Своите ученици да се пазят от високо-

парни титли, които ласкаят егото и поставят нашето Аз на мястото на

Троицата. Бог е нашият Отец, Христос е нашият Учител, Светият Дух е

нашият наставник. Ние не бива да претендираме за тези титли в събра-

нието. Разбира се, в този свят имаме земен баща, в училище имаме зем-

ни учители, в работата си имаме земни наставници. Но в духовната об-

ласт Личностите на Божеството изпълняват тези роли и само Те трябва

да бъдат почитани с тези титли.

Бог е нашият Отец в смисъл, че Той ни дава живота. Христос е наши-

ят Учител, тъй като ние Му принадлежим и се покоряваме на Неговото

учение. Светият Дух е нашият Наставник, нъй като Той е авторът и тъл-

кувателят на Светото Писание - във всичко, което учим, ние трябва да

бъдем наставлявани от Него.

Колко е странно тогава, че църквите до ден-днешен продължават да

раздават тези почетни титли, като че ли Христос никога не е казвал ни-

що подобно. Свещениците все още се наричат „отец", в някои църкви

дори и „господ" (лат. монсжъор)! Духовниците често слагат пред име-

то си титлата „преподобен", която е запазена за Месията (Псалм 4:3).

Титлата „доктор" идва от латинското доцере, което значи поучавам.

Следователно „доктор" означава „учител". Понякога тази богословска

титла се дава като образователна или почетна степен от институции, ко-

ито са по-скоро развъдници на неверие, отколкото места за изучаване на

Библията и защита на християнската вяра. И когато в църквата говори

някой „доктор", думите му като че ли автоматично придобиват по-голя-

ма тежест поради титлата му. Разбира се, това е напълно безпричинно.

Един гърбав уличен метач, който е изпълнен със Светия Дух, понякога

може да бъде по-добър говорител на Бога отколкото един недуховен чо-

век с титли и човешки почести.

Естествено в светската област тези титли са съвсем на мястото си. В

тази сфера важи принципът: „Отдавайте на всички дължимото:... на ко-

гото почит - почитта." (Римляни 13:7) Но принципът, който действа в

Божието събрание, е формулиран от Господа с думите: „...а вие всички

сте братя" (Матей 23:8).

112

18. април

„Сега виждаме неясно, като в огледало..." 1. Коринтяни 13:12

Рядко в християнския си живот осъзнаваме тази истна по-ясно, откол-

кото когато се събираме около Господната трапеза, за да си спомним за

Иисус и Неговата смърт за нас. ,3иждаме неясно, като в огледало."

Все едно пред очите ни има плътен, непрозрачен воал. От едната стра-

на сме ние с всичките си човешки ограничения. От другата страна е ве-

ликата драма на нашето спасение - Витлеем, Гетсимания, Гавата, Гол-

гота, празният гроб, прославеният Христос отдясно на Бога. Ние някак

усещаме, че там има нещо безкрайно велико и поразително и се опит-

ваме да обхванем нещо от него, но се чувстваме по-скоро като буци гли-

на, отколкото като живи същества.

Опитваме се да схванем страданията на Господа за нашите грехове.

Духът ни се напряга да възприеме ужаса на Неговата самота и изоста-

веност от Бога. Знаем, че Той е понесъл страданията, които ние е тряб-

вало да понасяме през цялата вечност. И въпреки това се обезсърчава-

ме, че има още толкова много да научаваме, да изследваме. Ние стоим

на брега на един неизследим океан!

Мислим за любовта, която е дала най-доброто на небето за най-лошо-

то на земята. Поразени сме, когато размислим, че Бог е изпратил Своя

Единороден Син в тази джунгла на греха, за да потърси и спаси погина-

лото. Имаме работа с една любов, която надхвърля всеки разум. Ние

познаваме само частично.

Пеем за благодатта на Господ Иисус, който, въпреки че беше богат,

стана беден заради нас, за да се обогатим ние чрез Неговата бедност. То-

ва е чудо, от което секва и дъхът на ангелите. Нашите очи се напрягат

да обозрат безкрайните измерения на такава благодат. Но напразно. Ние

сме ограничени от човешкото си късогледство.

Знаем, че трябва да сме завладени от Неговата жертва на Голгота, но

странно — често сме така безразлични към нея. Ако наистина бихме

пристъпили в това, което е отвъд воала, бихме изплакали очите си. Но

сме принудени да изповядаме:

О, колко съм чуден за самия себе си -

Ти, кървящо, умиращо Агне -

че мога да мисля за тази тайна,

без да се вълнувам, без да Те обичам повече!

Както при двамата ученици, отиващи към Емаус, нашите очи са задър-

жани. Ние с горящ копнеж очакваме мига, когато покривалото ще се

вдигне и с далеч по-ясен поглед ще видим гигантското, надхвърлящо

всяка представа значение на разчупения хляб и изляното вино.

113

19. април

„Това ви писах на вас, които вярвате в Името на Божия Син, за да зна-

ете, че имате вечен живот. " 1. Йоаново 5:13

Някои от нас ще бъдат вечно благодарни на Бога за този стих, защото

той ни е научил, че увереността в спасението идва предимно и главно

чрез Божието слово, а не чрез нашите чувства. Библията е написана ос-

вен другото и заради това, онези, които вярват в Името на Божия Син,

да могат да знаят, че имат вечен живот.

Ние можем да сме благодарни, че увереността не идва от нашите чув-

ства, тъй като те всекидневно се променят. „Бог не изисква от душата да

казва: „Слава на Бога, чувствам се така добре!", а насочва погледа ни в

друга посока - към Иисус и Неговото Слово." Когато някой попитал

Мартин Лутер: ,Дувстваш ли, че греховете ти са простени?", той отго-

ворил: „Не, но съм така сигурен в това, както съм сигурен, че има Бог в

небесата. Защото чувствата идват и си отиват, и чувствата са измамни.

Моят залог е Божието слово, нищо друго не е достойно за доверие."

Скофилд ни напомня, че „оправданието се извършва в Божиите мисли,

а не в нервната система на вярващия." Айрънсайд обичаше да казва:

„Аз не знам, че съм спасен, понеже се чувствам щастлив, а се чувствам

щастлив, понеже знам, че съм спасен." А той знаеше, че е спасен от пи-

саното Божие слово.

Когато четем, че Светият Дух свитетелства с нашия дух, че сме Божии

деца (Римляни 8:16), трябва да имаме предвид, че Светият Дух ни сви-

детелства главно чрез Писанието. Например четем в Йоан 6:47: „Който

вярва в Мен, има вечен живот." Ние знаем, че сме се доверили на Хрис-

тос за вечното си спасение, Той е единствената ни надежда да стигнем

до небето. Затова чрез този стих Божият Дух ни свидетелства, че сме

Божии деца.

Разбира се, има и други средства за затвърждаване на тази увереност.

Ние знаем, че сме спасени, понеже обичаме братята, понеже мразим

греха и вършим правда, понеже обичаме Божието слово и имаме пот-

ребност от молитва. Но първото и основно средство за тази увереност е

най-сигурното и достойно за доверие нещо в цялата Вселена - Божието

слово. Джордж Кътинг казва в своята известна брошура „Сигурност,

увереност и наслаждение в спасението": „Кръвта ни прави сигурни;

Словото ни прави уверени."

114

20. април

„Но ако е по благодат, не е вече от дела, иначе благодатта не е вече

благодат." Римляни 11:6

Ако човек още рано в християнския си живот бъде ясно основан в уче-

нието за благодатта, той ще си спести огромни проблеми в по-нататъш-

ния живот. Изключително важно е да разберем, че спасението е подарък

на Божията благодат и че се подарява на хора, които го приемат незас-

лужено, а всъщност биха заслужавали точно обратното. Няма нищо

достойно, което ние бихме могли да извършим или самите ние да ста-

нем, и с което за заслужим вечния живот. Той се подарява на онези, ко-

ито са се отказали от всякаква мисъл за собствени заслуги и се опират

единствено и изцяло на заслугата на Спасителя.

Щом веднъж сме осъзнали, че спасението е изключително и само по

благодат, ние вече можем и да имаме пълна увереност в него. Можем да

знаем, че сме спасени. Ако спасението дори и в миниатюрна степен за-

висеше от самите нас и нашите окаяни постижения, ние никога нямаше

да можем да сме сигурни в него. Никога нямаше да знаем дали сме из-

вършили достатъчно и правилните добри дела. Но ако спасението зави-

си изцяло от делото на Христос, вече няма място за разяждащи съмне-

ния.

Същото важи и за нашата увереност във вечното спасение. Ако сигур-

ността ни по някакъв начин се основаваше върху способността ни за ус-

тояване, тогава може би днес щяхме да сме спасени, а утре - отново из-

губени. Но докато нашата сигурност зависи от способността на нашия

Спасител да ни пази, ние можем да знаем, че сигурността ни е вечна.

Който живее под благодатта, не е безпомощна пионка в ръцете на гре-

ха. Грехът владее над хората под закона, защото законът им казва какво

трябва да правят, но не им дава силата да го изпълняват. За разлика от

това, благодатта дава на човека съвършено положение пред Бога, учи го

да живее достойно за призванието си, дава му способностите за това

чрез обитаващия в него Свети Дух, и освен всичко това и го награжда-

ва, когато го прави.

Под благодатта нашето служение е радостна привилегия, а не законо-

ва принуда. Вярващият е мотивиран от любов, а не от страх. Споменът

за това, което Господ е изстрадал, за да ни дари спасението, мотивира

спасения грешник да излее живота си във всеотдайно служение.

Благодатта обогатява живота ни и като ни води към благодарност, хва-

ление, прослава и поклонение. Знанието кой е Господ Иисус, какви

грешници сме ние и по природа, и на практика, и какво е извършил Той

за нас, издига сърцата ни в любящо поклонение към Него.

Няма нищо, което може да се сравни с Божията благодат. Тя е бисерът

в короната на всички Негови качества. Пусни дълбоки корени в сувере-

нната Божия благодат и тя ще преобрази целия ти живот.

115

21. април

„ Ученикът не е по-горен от учителя си; а всеки ученик, когато се усъ-

вършенства, ще бъде като учителя си. " Лука 6:40

Тук Господ Иисус обяснява на дванадесетте, които изпраща да правят

ученици, че могат да очакват от бъдещите си ученици само такъв духо-

вен растеж, какъвто самите те са осъществили. С други думи, нашето

положително влияние върху другите е ограничено от това, което предс-

тавляваме самите ние. О. Л. Кларк казва:

Не можеш да преподаваш това, което не знаеш;

не можеш да водиш натам, където самият ти не отиваш.

Господ подчертава това поучение с историята за съчицата и гредата.

Един човек минава покрай хармана и внезапен порив на вятъра вкарва

в окото му мъничко парче от сламка. Той започва да си трие окото, дър-

па клепачите и изпробва всички добронамерени съвети на приятелите

си, за да извади сламката от окото си. Тогава по пътя минавам аз с те-

леграфен стълб, който стърчи от окото ми, и му казвам: Закай малко,

приятелю, дай да ти помогна да извадиш това атомче от окото си." Той

ме гледа леко недоверчиво със здравото си око и казва: „Не мислиш ли,

че би било по-разумно първо да извадиш стълба от собственото си

око?"

Разбира се! Аз не мога да помогна на човек, който се бори с някой

упорит грях, ако самият аз съм още по-пристрастен към този навик. Не

мога да призовавам към послушание на някоя очевидна заповед в Писа-

нието, ако аз все още съм непокорен в това отношение. Всеки духовен

провал в живота ми затваря устата ми в съответната област.

Когато моят ученик „се усъвършенства", т. е. когато моето обучение

завърши, не мога да очаквам той да е надраснал дори и с един сантиме-

тър моя духовен ръст. Може би може да израсне до моята височина, но

по-нататък аз не мога да го изведа.

Всичко това отново ни показва, че трябва да внимаваме на себе си. На-

шето служение се определя преди всичко от характера ни. Вътрешното

има значение. Може да сме красноречиви, умни и добре да спорим, но

ако в живота ни има тъмни области, които занемаряваме или в които

сме непокорни, тогава нашето обучение на ученици няма да е нищо дру-

го освен водене на слепец от слепеца.

116

22. април

„Ако изповядаш с устата си, че Иисус е Господ, и повярваш в сърцето

си, че Бог Го е възкресил от мъртвите, ще се спасиш. " Римляни 10:9

Този обичан евангелизационен стих се концентрира върху две основ-

ни истини, толкова трудни за приемане от падналия човек — Въплъще-

нието и Възкресението. Но без приемането на тези учения с всичко, ко-

ето те означават, няма спасение.

Първо ние трябва да изповядаме с устата си, че Иисус е Господ, т. е.,

че роденият в обора във Витлеем не е никой друг освен самият Бог, изя-

вен в плът. Божествеността на Господ Иисус е абсолютно задължител-

на за целия план на спасението.

Второ, ние трябва да вярваме в сърцето си, че Бог Го е възкресил от

мъртвите. Но това означава нещо повече от голия факт на Възкресени-

ето. Това включва факта, че Господ Иисус е умрял на кръста като наш

заместник. Той е платил наказанието за нашите грехове, понесъл е Бо-

жия гняв, под който ние е трябвало да страдаме вечно. След това Бог Го

е възкресил на третия ден като доказателство за Своето пълно удовлет-

ворение от Христовата жертва за нашите грехове.

Ако приемем Иисус като Господ и Спасител в живота си, Библията

казва, че сме спасени.

Но може би някой ще запита: „Защо тук изповядването идва преди вя-

рата? Не трябва ли първо да повярваме и после да изповядаме това?"

В ст. 9 Павел подчертава Въплъщението и Възкресението и ги изреж-

да в хронологичния ред, в който са се случили — първо Въплъщението

и 33 години по-късно - Възкресението.

В следващия стих той поставя вярата пред изповедта: „Защото със

сърце се вярва за оправдание и с уста се прави изповед за спасение."

Тук редът отговаря на събитията при нашето новорождение. Ние първо

се доверяваме на Спасителя и биваме оправдани. След това излизаме

навън, за да изповядаме спасението, което сме получили.

Този стих носи една неповторима простота и свежест за всички вре-

мена.

117

23. април

„Итака, нека и ние излизаме към Него вън от стана, понасяйки Него-

вия позор." Евреи 13:13

От този стих научаваме първо, че Христос е центърът, около който се

събира Неговият народ. Ние не се събираме около някоя деноминация,

църква, сграда или велик проповедник, а единствено около Христос.

„На него ще се покоряват народите." (Битие 49:10) „Съберете при Мен

светиите Ми, които направиха с Мен завет чрез жертва." (Псалм 50:5)

Вторият урок тук е, че ние трябва да излизаме към Него от стана. Тук

„станът" може да се определи като „цялата общност на земните религи-

озни системи, отговарящи на естествения човек". Тъкмо в религиозна-

та област Христос бива опозорен и тьпкан с крака. Станът е езическото

чудовище, маскирано като християнство, което „има вид на благочес-

тие, но се отрича от силата му". Христос е вън от тази система и ние

трябва да излезем при Него.

Трето, разбираме, че събирането единствено около Христос извън ста-

на носи със себе си и позор. Християните рядко осъзнават, че послуша-

нието на Господа по въпросите на църковната принадлежност е свърза-

но с позор. Често членството в една определена църква носи обществен

престиж и социален статус. Но колкото повече се доближаваме до ново-

заветния идеал, толкова е по-вероятно да трябва да споделим и Неговия

позор. Готови ли сме да платим тази цена?

Той ме извика навън - мъжът с напоена в кръв одежда.

Познах гласа Му - гласът на моя Господ, Разшития.

Той ми се яви и аз не можех да остана.

Трябваше да Го последвам, трябваше да Го послушам.

Светът ме отхвърли, когато разбра,

че съм увенчал в сърцето си човека,

когото той отхвърли, презря и уби,

когото Бог със чудна мощ издигна да владее.

И така, сега сме вън от стана — моят Господ и Аз.

Но Неговото присъствие е по-добро от всяка земна връзка,

която някога смятах за по-важна от Неговата воля.

Аз съм вън, не от света, но нося Неговото Име.

118

24. април

„Ако някой развали Божия храм, него Бог ще развали; защото Божият

храм е свят, а този храм сте вие." 1. Коринтяни 3:17

В този стих храмът е местното църковно събрание. Тук Павел не гово-

ри на отделни християни, а на вярващите в тяхната общност, като каз-

ва: „този храм сте вие".

Разбира се, също е вярно, че отделните вярващи са храм на Светия

Дух. Апостолът подчертава това в 1. Коринтяни 6:19: „Или не знаете, че

вашето тяло е храм на Светия Дух, който е във вас, когото имате от Бо-

га, и вие не принадлежите на себе си?" Светият Божи Дух обитава в тя-

лото на всяко Божие дете.

Но в нашия днешен стих на преден план е събранието. Павел казва, че

човек, който погубва събранието, ще бъде на свой ред погубен от Бога.

„Думата „развалям" тук означава съсипване на местна църква, като тя

бъде отклонена от състоянието на свят живот и чисто учение, в което би

трябвало да постоянства; означава и Божието отмъщение - унищоже-

ние на разрушителя, провинил се в този грях." (У. Е. Вайн)

И така, нашият стих съдържа сериозно предупреждение да не си иг-

раем с местната църква. В крайна сметка това е само форма на самоу-

нищожение. И въпреки това в тази област често християните са безк-

райно колебливи да вземат мерки срещу такива хора. Например, някой

човек не може да наложи волята си в събранието. Или пък се е заплел в

лична караница с някой брат. Вместо да сложи нещата в ред съгласно

Писанието, той събира хора, които застават на негова страна, и така об-

разува партия в църквата. Нещата се развиват все по-зле и по-зле и нак-

рая се стига до открито разцепление.

Или може би някоя плътска сестра води истинска кампания от клеве-

ти и клюки срещу някого. Злият й език не спира, докато цялата църква

се изпълни с горчилка и раздори. Тя не спира, докато някога живата и

растяща църква се превърне в куп развалини.

Но такива хора играят опасна игра. Те няма да се отърват безнаказа-

но. Великият Бог на Вселената е решен да развали тези, които развалят

църквата. Това е сериозно предупреждение към всички, които са склон-

ни към партизанство!

119

25. април

„Но благодаря на Бога, който винаги ни води в победно шествие в

Христос и на всяко място изявява чрез нас благоуханието на познани-

ето за Него." 2. Коринтяни 2:14

Всеобщото схващане е, че тук Павел използва образа на триумфално-

то шествие на един пълководец, който тъкмо се връща от победоносен

военен поход. Военачалникът води победното шествие и се наслаждава

на благотворното удовлетворение от победата. След него идват ликува-

щите му войски. Отзад следват военопленниците, на които предстои

затвор и робство, а може би и смърт. Отстрани по целия път се горят

благоухания, които изпълват въздуха със сладка миризма. Но благоуха-

нието има различно значение за различните хора, в зависимост от това

на чия страна са били. За онези, които вярно са следвали военачалника

си, това е благоухание на победа. За пленниците обаче това е предзна-

менование за гибел и отплата.

Пътят на един Господен служител има много паралели с този образ.

Господ винаги го води в триумфално шествие. Дори и да не изглежда

винаги като победа, факът е, че той е на страната на победителя и Бо-

жието дело никога не може да се провали.

И където и да отиде, той носи със себе си благоуханието на Христос.

Но това благоухание има различно значение за различните хора. За оне-

зи, които се покоряват на Господ Иисус, това е благоуханието на вечния

живот. Но за онези, които отхвърлят благовестието, това е миризмата на

смъртта и гибелта.

Бог обаче се прославя и в двата случая. Той се прославя в спасението

на покаялия се грешник. Но Той бива и оправдан в отхвърлянето на оне-

зи, които погиват. Когато един ден застанат на съд пред Големия бял

престол на Христос, те няма да могат да вменят на Бога и най-малката

вина за ужасната си съдба. Те са имали възможността за спасение, но са

я отхвърлили.

Обикновено ние преценяваме ефективността на християнското слу-

жение според това колко хора са повярвали. Но може би този стих за-

гатва, че би било също толкова правилно да оценяваме християнското

служение според това колко хора са отхвърлили евангелието, след като

са го чули ясно и недвусмислено, и така са се хвърлили в пъкъла.

И в двата случая Бог се прославя. В първия случай към Него се изди-

га благоуханието на благодатта, във втория — благоуханието на справед-

ливостта!

Каква сериозна и тържествена мисъл! Не напразно накрая апостолът

пита: „И кой е способен на това?"

120

26. април

„Ти никога няма да умиеш моите крака!" Йоан 13:8

Господ се е препасал с престилка и е налял вода в леген, за да умие

краката на Своите ученици. Когато стига до Петър, той реагира с реши-

телен отказ: „Ти никога няма да умиеш моите крака!"

Защо? Защо Петър не иска да приеме това любящо служение от Гос-

пода? От една страна той може да е усещал своето недостойнство; не се

е считал за достоен да бъде обслужван от Господа. Но напълно е въз-

можно поведението на Петър да е било продиктувано и от гордост и не-

зависимост. Той не е искал да приема помощ. Не е искал да зависи от

другите.

Тази нагласа пречи на много хора да се спасят. Те искат да си заслу-

жат спасението, но да го приемат като подарък на Божията благодат, е

под тяхното достойнство. Те не искат да бъдат длъжници на Бога. Но

„никой, който е твъдре горд, за да бъде вечен длъжник на Бога, не може

да стане християнин" (Джеймс С. Стюарт).

Този стих съдържа поука и за вече повярвалите. Всички ние познава-

ме християни, които почти маниакално се раздават. Те винаги правят

нещо за другите. Животът им се състои почти само от служение за близ-

ките и съседите им. Тяхната щедрост и жертвоготовност заслужава го-

ляма похвала. Но все пак в маслото на мировареца има муха. Самите те

никога не искат да приемат помощ. Те са се научили да дават щедро, но

не са се научили да приемат с благодарност. Те се наслаждават на бла-

гословението и радостта да служат на ближните си, но отказват на дру-

гите същото това благословение.

Павел се е показал благодарен получател на даровете на филипяните.

В своята благодарност към тях той казва: „Не че търся подаръка, но ис-

кам плода, който се умножава за ваша сметка." (Филипяни 4:17) Той е

мислел повече за тяхната награда отколкото за своите собствени нужди.

„За епископ Уесткот се разказва, че в края на живота си казал, че е

направил голяма грешка. Защото от една страна бил винаги готов да по-

мага на другите до предела на възможностите си, но от друга страна ни-

кога не бил готов да остави и другите да направят нещо за него. Вслед-

ствие на това в живота му липсвал елементът на милост и пълнота. Той

бил пропуснал да се научи как се приемат благодеяния, за които не мо-

жем да се отблагодарим." (Дж. О. Сандерс)

Един неизвестен поет обобщава това така:

Считам онзи за велик, който заради любовта

може да дава с широко сърце.

Но онзи, който може заради любовта

да приема, считам, мисля, за още по-щедър.

121

27. април

„... и увещаваше всички да стоят в Господа с непоколебимо сърце."

Деяния 11:23

В някои християнски кръгове съществува обезпокоителната тенден-

ция да се почитат хора, понеже са учени, въпреки че безчестят личност-

та на Христос.

Има например един брилянтен писател, майстор в използването на

илюстрации, коментатор, който прави превъзходни студии на отделни

думи, но отрича раждането на Иисус от девица. Той обяснява с естест-

вени фактори чудесата на Господ Иисус. Отхвърля буквалното, физи-

ческо възкресение на Господа. Говори снизходително за Иисус като за

човек, на когото се полага достойно място във всеки пантеон на герои

на човечеството. За него Иисус е просто един от множество герои. От

всичко това естествено се вижда, че той отхвърля Божия Син — с една

малка щипка похвала за замаскиране. Човекът просто не принадлежи на

Господа.

Шокиращо е обаче как християни защитават такъв човек заради блес-

тящата му ученост. Те красноречиво хвалят интелектуалните му спо-

собности и лековато подминават еретичните му възгледи за Христос. С

удоволствие го цитират като признат авторитет и обичат да се движат в

същите учени кръгове. Когато бъдат попитани защо се побратимяват с

един от враговете на Христовия кръст, те се опитват с двусмислени ре-

чи да омаловажат крещящата си простъпка. Нерядко дори нападат сери-

озни, верни на Библията християни, защото си позволявали да издигнат

глас срещу такъв всепризнат авторитет.

Време е християните отново да придобият усет за праведния гняв, ко-

гато техният Господ бива предаден в средите на учените. Сега не е вре-

ме за компромиси. Истината за Неговата личност и Неговото дело са

свети и от тях не можем да се откажем. Ние трябва да стоим за тези ис-

тини и да се борим за тях, независимо какво ще ни струва това.

Пророците не са говорили двусмислено, когато Божията истина е би-

ла поставена на карта. Те са били верни на Господа със смела решител-

ност и с язвителна острота са се обръщали към онези, които са си поз-

волявали да Го отричат или хулят.

Апостолите също са се разгневявали на всеки опит да се ограби сла-

вата на Господа. Те категорично са предпочитали верността към Хрис-

тос пред съмнителната известност в богословския свят.

Мъчениците са предпочитали да умрат, но не да се откажат от вер-

ността си към Божия Син. Те са се интересували повече от похвалата от

Бога, отколкото от похвалата от други хора.

Наша отговорност е да сме верни на Господа във всички неща и да от-

хвърляме всичко и всеки като враг на Христовия кръст, който не Му

отдава полагащото Му се място на абсолютно първенство.

122

28. април

„Послушайте, деца, бащина поука и внимавайте, за да знаете разум."

Притчи 4:1

В първите четири стиха на четвърта глава на Притчи Соломон описва

как добрият съвет трябва да се предава от едно поколение на следващо-

то. Той разказва как неговият баща го е учил и на свой ред напътства

своя син да внимава в доброто учение и здравата поука.

Добре е за младите хора да научат колкото може повече от земните си

родители за практическия живот. Но и в духовната област също важи,

че всеки млад християнин трябва да си има духовен баща - човек, при

когото може да отиде със своите въпроси; човек, на когото може да се

довери; човек, който разполага с богат опит, и който може в проблемни

ситуации смело да му каже мнението си и да му помогне. Ако един от

родителите може да играе тази роля, още по-добре. Но ако не, трябва да

се потърси някой друг.

Богобоязливите, зрели вярващи са придобили богато съкровище от

практически познания. Те несъмнено са преживявали и поражения, но

от това са научили ценни уроци и как да избягват поражението следва-

щия път. По-старите християни често могат да видят аспекти на даден

проблем, които младите хора може би пропускат. Те са се научили да

мислят и да действат уравновесено и да избягват неразумните крайнос-

ти.

Един мъдър млад „Тимотей" ще поддържа отношението си с един

„Павел", за да се възползва от неговата мъдрост и неговия опит. Той се

опитва да избегне провали и трешки, като първо се съветва с човек, кой-

то вече е преминал през тези преживявания. Вместо да презира възраст-

та, той почита онези, които са се борили в борбата и при това са запа-

зили добро свидетелство.

Общо взето по-възрастните светии няма да се натрапват на младите.

Те знаят, че никой съвет не е така неприятен както нежелания съвет. Но

когато бъдат помолени, те винаги ще бъдат благодарни да могат да пре-

дадат знанията, които са им били от помощ в пътя.

И така, дали един млад човек се бори със сексуални проблеми, или ис-

ка да разбере Божията воля, дали иска да основе семейство за слава на

Господа, или се пита дали Бог не го призовава за мисионер, дали има

нужда от помощ в боравенето си с пари, или копне е за ефективен мо-

литвен живот - винаги ще направи добре да потърси помощта на някой

духовен водач, който може да осветли съответния проблем със светли-

ната на Писанието. Под тези посивели коси често се крие златна мина

от мъдрост, която с радост предава съкровищата си. Защо трябва да се

учим по трудния начин, като можем да се възползваме от знанията и

опита на другите?

123

29. април

„А вярата е твърдата увереност в неща, за които се надяваме, убеде-

ност в неща, които не виждаме. " Евреи 11:1

Вярата е безусловното доверие в Божието слово. Тя е доверие в това,

че Бог е достоен за доверие. Тя е убеждението, че това, което Бог казва,

е вярно, и това, което Той обещава, наистина се случва. Вярата е насо-

чена главно към бъдещето („неща, за които се надяваме") и към неви-

димото („неща, които не виждаме").

Уитиър (Джон Грийнлийф, 1807 - 1892, американски квакер, против-

ник на робството и поет) казва, че „стъпките на вярата се правят в при-

видното нищо и после се усеща скалата отдолу". Но не е така! Вярата

не е скок в тъмното. Тя изисква най-сигурното от всички доказателства

и го намира в Божието слово.

Някои хора имат погрешната представа, че за да се случи нещо, само

трябва достатъчно силно да се вярва в него. Това е лековерие (или „по-

зитивно мислене"), но не и вяра. Вярата се нуждае от Божие открове-

ние, на което да се опре, Божие обещание, на което да разчита. Когато

Бог обещае нещо, то е толкова сигурно, като че ли вече е станало. Кога-

то Той каже нещо за бъдещето, то със сигурност ще се изпълни. С дру-

ги думи, вярата докарва бъдещото в настоящето и прави невидимото ви-

димо.

Когато вярваме на Бога, не поемаме никакъв риск. Бог не може да лъ-

же. Той никога не би измамил и не може да бъде измамен. Да вярваме

на Бога е най-разумното, най-сигурното и най-логичното нещо, което

можем да направим. Какво е по-разумно от това, творението да вярва на

Твореца си?

Вярата не е ограничена в рамките на възможното, а прекрачва грани-

цата към царството на невъзможното. Някой е казал така: „Вярата за-

почва там, където свършват възможностите. Ако нещо е възможно, в не-

го няма особена слава за Бога. Ако е невъзможно, значи може да се слу-

чи."

Вяра, мощна вяра вижда обещанието и гледа само към Бога;

смее се на невъзможното и оповестява: „Ще бъде."

Вярно е, че в живота на вяра има и трудности и проблеми. Бог изпит-

ва нашата вяра в пещта на скърбите и изкушенията, за да види дали тя

е истинска (1. Петрово 1:7). Често трябва да чакаме с години, докато

преживеем изпълнението на Неговите обещания, а понякога трябва да

чакаме чак докато отидем при Господа. Но „трудностите са храната, с

която се храни вярата" (Георг Мюлер).

„А без вяра не е възможно да се угоди на Бога." (Евреи 11:6) Ако от-

казваме да Му вярваме, ние Го правим лъжец (1. Йоаново 5:10), а как би

могъл Бог да има благоволение в хора, които Го правят лъжец?

124

30. април

„Ако Ме любите, ще пазите Моите заповеди." Йоан 14:15

Заповеди? В Новия Завет? Винаги, когато хората чувят думата запове-

ди, те веднага мислят за законничество. Но двата израза в никакъв слу-

чай не са синоними. Никой не е говорил за заповеди повече от Господ

Иисус, но въпреки това никой не е бил по-малко законник от Него.

Какво е законничество? Въпреки че самата дума не се среща в Новия

Завет, тя описва непрестанния стремеж на човека да заслужи Божието

благоволение. В основното си значение тя обозначава опит да се полу-

чи оправдание или освещение чрез спазване на закони. Това е същинс-

кото значение на думата.

Но в днешно време тя се използва в друго и много по-широко значе-

ние, а именно за обозначение на всичко, което считаме за закостенели

морални правила. На всеки опит да се категоризират определени дейс-

твия и начин на поведение като непозволени, веднага се лепва етикета

„законничество". С времето думата „законничество" е започнала да се

използва като удобна бухалка, с която се помитат почти всички ограни-

чения и забрани, характеризиращи християнското поведение.

Как тогава би трябвало да действа един християнин, за да избегне

опасностите, свързани с тази нова представа за „законничеството"?

На първо място, вярно е, че християнинът е свободен от закона, но

бързаме да добавим, че той не е беззаконен. Той е под закона на Хрис-

тос. Той не бива да прави това, което на него му харесва, а това, което

харесва на Христос.

Второ, трябва да имаме предвид, че Новият Завет е пълен със запове-

ди, включително и сериозен брой забрани. Разликата е, че тези запове-

ди не са дадени като закон със следващите от тях наказания, а като нас-

тавление в правдата за Божия народ.

Оттук нататък, възможно е някои неща да са позволени за един хрис-

тиянин, но това още не означава, че са полезни. Или може да са позво-

лени, но да ни завладяват (1. Коринтяни 6:12).

Възможно е един вярващ да има свободата да върши нещо, но да пре-

пъне някой друг с действията си. Тогава е по-добре да се откаже от то-

ва.

Само защото някой нарича някоя забрана „законничество", далеч не

означава, че тя е лоша. Днес и думата „пуритански" се използва, за да

се осъдят определени начини на поведение, но животът на пуританите

е бил много повече за слава на Христос отколкото този на много от кри-

тиците им.

Когато християни изведнъж отричат като „законнически" общоприе-

ти дотогава като богобоязливи и библейски норми на поведение, това

често е знак, че самите те са станали необуздани, откъснали са се от мо-

ралната си котва и се носят по течението на духа на времето. Те са така

наивни да си въобразяват, че са по-добри, като очернят така наречените

„законници" или „пуритани".

Нашата сигурност се крие в това, да се придържаме колкото можем

по-близко до ученията на Писанието, а не постоянно да експерименти-

раме колко близо до ръба на пропастта можем да стигнем. 125

1. май

„Ако поискате нещо в Мое Име, ще го направя. " Йоан 14:14

Бог чува молитви. Той им отговаря точно така, както бихме им отго-

ворили ние, ако имахме безкрайна мъдрост, любов и власт. Понякога

Той ни дава това, което искаме, понякога нещо по-добро, но винаги то-

ва, от което се нуждаем. Понякога Той отговаря на молитвите ни бързо,

понякога ни учи да чакаме търпеливо.

Бог отговаря на молитвен зов.

Понякога Той дава - за слабите сърца -

веднага точно просбата на Своите деца.

Но често вярата ни трябва да се научи на по-дълбок покой

и на мълчанието Му да уповава, когато не може да говори Той.

Защото Той, чието Име е любов, безспорно най-доброто ще изпрати.

Звезди да изгорят и планини да се разклатят -

Той верен е и обещанията Му са твърди за онзи, който търси.

За молитвата има условия. Това, което ни изглежда като празен чек

(„каквото и да поискате"), е обвързано с условия („в Мое Име"). Отдел-

ните обещания за молитвата трябва да се разглеждат в светлината на

всички останали места от Писанието, които говорят по тази тема.

При молитвата има тайни. Лесно можем да измислим всевъзможни

въпроси „защо" и „как". Но най-често тези въпроси не са полезни и из-

граждащи. По-добре е да се молим и да виждаме на практика как Бог

действа, отколкото да се опитваме да разгадаем всички тайни, свързани

с молитвата. Харесва ми сентенцията на архиепископ Темпъл (Уилиям,

1881 - 1944, архиепископ на Кентьрбъри): „Когато се моля, се случват

странни „случайности". Когато не се моля, не се случват."

Когато се молим в Името на Господ Иисус, това е същото, като да

представяме тези молитви пред Отца. Това дава на молитвите ни значе-

ние и сила. И затова ние никога не се доближаваме повече до всемогь-

ществото, отколкото когато се молим. Разбира се, ние никога няма да

бъдем всемогъщи, дори и във вечността. Но когато се молим в Името на

Господ Иисус, ние влизаме във връзка с безкрайна сила.

Най-добрата молитва се ражда от силна вътрешна потребност. Това на

практика означава, че нашият молитвен живот ще е толкова по-ефекти-

вен, колкото сме по-зависими от Господа.

Когато се молим, се случват неща, които по законите на случайности-

те и вероятностите никога не биха се случили. Животът ни искри от

напрежението на свръхестественото. Той е „радиоактивно облъчен" от

Светия Дух. И когато влезем в досег с живота на другите, нещо се случ-

ва за Бога.

Ние трябва да бъдем като онзи вярващ, който казал: „Аз измервам сво-

ето влияние според броя на хората, които се нуждаят от молитвите ми,

и на хората, които се молят за мен."

126

2. май

„Тогава Иисус ходеше по цяла Галилея и поучаваше в синагогите им, и

проповядваше благовестието на царството, като изцеляваше всякак-

ва болест и всякаква немощ сред народа." Матей 4:23

Един проблем, който постоянно възниква сред християните, е правил-

ният баланс между евангелизация и социална работа. Евангелските

християни често биват критикувани, че се занимават твърде много с ду-

шите на другите хора и твърде малко с телата им. С други думи, твърди

се, че те не отделят достатъчно време да нахранят гладните, да облекат

голите, да лекуват болните и да образоват неграмотните.

Да се каже нещо против тези служения, се равнява почти на критика

към самия Бог. Е, Господ Иисус положително се е грижил за телесните

потребности на хората и е учил учениците Си също да се грижат за тях.

Исторически погледнато, християните са били винаги онези, които са

вършели пионерската работа на най-предния фронт в социалната и бла-

готворителната област.

Но както в толкова други области от живота, и тук става въпрос за

приоритети. Кое е по-важно - временното или вечното? Ако преценява-

ме според този критерий, евангелието несъмнено е главното. Иисус съ-

що казва това: „Това е Божието дело, да повярвате..." Учението идва

преди социалната помощ.

Някои от най-потискащите социални проблеми на човечеството са

следствие от фалшива религия. Например хора умират от глад, понеже

никога не биха заклали крава, защото вярват, че някой роднина може да

преживява съответното си прераждане в кравата. Когато други народи

изпращат огромни кораби, натоварени със зърно, плъховете изяждат по-

вече от него отколкото хората, защото никой не иска да убие дори и един

плъх. Тези хора са заробени от една лъжлива религия и решението на

техните проблеми е Христос.

При опита да се поддържа правилният баланс между евангелизация и

социално служение винаги съществува опасността така да се увлечем в

работата с „топла супа и хлебчета", че да не остане място и време за

евангелието. Историята на християнските мисии и организации е пъл-

на с такива примери, в които доброто е станало враг на най-доброто.

Някои форми на социална работа са твърде съмнителни, ако не и на-

пълно неприемливи за християни. Един християнин никога не бива да

участва в революционни опити за сваляне на правителство. Също е

съмнително дали трябва да се занимава с политическа дейност, за да

поправя социалните неправди. Нито Господ, нито апостолите са прави-

ли това. Чрез разпространението на евагелието може да се постигне да-

леч повече отколкото чрез законодателство.

Вярващият, който оставя всичко, за да следва Христос, който продава

всичко, за да го раздаде на бедните, който отваря сърцето и портмонето

си винаги, когато среща случай на истинска нужда, няма нужда да има

угризения на съвестта за социално безразличие.

3. май

„Който сее за плътта си, от плътта си ще пожъне тление. "

Галатяни 6:8

Никой не може да съгрешава и да се измъкне безнаказано. Последст-

вията на греха са не само неизбежни, те са и изключително горчиви. В

началото грехът може да изглежда като безобидно котенце, но накрая

разкъсва безпощадно като ревящ лъв.

В днешно време навсякъде се прави реклама за привидно очаровател-

ния блясък на греха. Рядко обаче се чува нещо за другата страна на ме-

дала. Малцина оставят разказ за падението си и следващата след него

мизерия.

Един от най-брилянтните писатели на Ирландия го е направил. Той

бил започнал да се впуска в противоестествени перверзии. Една водела

към друга и накрая той се оплел в съдебни процеси и стигнал до затвор.

Там написал следното:

„Боговете ми бяха дали почти всичко. Имах талант, известно име, ви-

соко обществено положение, блясък и интелектуална смелост. Аз пра-

вех от философията изкуство и от изкуството философия. Променях

мисленето на хората и цвета на нещата. Нямаше нещо, което да кажа

или да направя, което не довеждаше хората до възхищение... За мен из-

куството беше най-висшата форма на действителност, а животът - само

вид поезия. Аз събуждах въображението на своята епоха, така че тя из-

тъка мит и легенда около мен. Обобщавах всички системи в едно изре-

чение и цялото съществувание — в една епиграма.

Но освен тези неща в живота ми имаше и нещо друго. Аз се оставях

да бъда примамен към дълги периоди на безсмислено и лениво същес-

твуване. Забавлявах се да се явявам като конте, като „денди" на модна-

та сцена. Обкръжавах се с по-слаби натури и посредствени характери.

Разхищавах таланта си и ми носеше перверзна радост за разпилявам ед-

на вечна младост. Отегчен от висините на живота, аз съзнателно се от-

правих към дълбините в търсене на нови сетивни възбуди. Това, което

беше за мен парадоксът в областта на мисленето, стана за мен первер-

зията в областа на страстта. Накрая желанието се превърна в болест или

в лудост, или и в двете. Аз станах безогледен към живота на другите.

Откъсвах си удоволствието, където ми се поискаше, и безгрижно про-

дължавах нататък. Забравих, че всяко малко ежедневно действие фор-

мира характер или го разрушава, и затова всичко, което човек е напра-

вил в тайната си стаичка, един ден ще бъде прогласено от покривите ...

свърших в ужасен позор."

Есето, в което той е записал горната изповед, носи удачното заглавие

„De promndis" - „От дълбините" (Псалм 130).

128

4. май

„Има път, който се вижда прав на човека, но краят му са пътища на

смъртта." Притчи 14:12

На две места в книгата Притчи (14:12 и 16:25) научаваме, че не може

да се разчита на преценката на човека за правилния път. Това, което му

изглежда правилно, завършва в мизерия и смърт.

По време на Втората световна война този факт бил илюстриран по

впечатляващ начин на американските пилоти. Те трябвало да разберат,

че при полет на големи височини без кислородни маски не могат да се

доверяват на сетивата си. Пилотът трябвало да влезе в декомпресионна

камера и да седне на маса да решава задачи по математика. Кислородът

от камерата бил изтеглян като симулация на полет на голяма височина.

Когато въздухът бил вече разреден, пилотът трябвало да пристъпи към

решаването на задачите. Предварително му било съобщено, че никой

досега не е имал успех в това.

Пилотът решавал задачите много бързо и с пълната увереност, че той

е първото изключение от правилото. Задачите изглеждали лесни и той

бил съвсем сигурен, че резултатът ще е верен. Нямал и най-малкото

съмнение за това.

Но когато в камерата отново бивал подаван кислород, той виждал, че

способността му да решава проблеми била опасно нарушена, тъй като

мозъкът му не получавал достатъчно кислород. Разбира се, поуката би-

ла, че при полет на голяма височина без кислородна маска той не може

да се доверява на собствената си преценка и рискува самолетът да пад-

не.

Способността за преценка на човека е опасно нарушена от греха. Той

е напълно сигурен, че пътят към небето се състои в това, да се старае да

върши най-доброто, което му е възможно. Когато му се каже, че досега

никой не се е спасил чрез добри дела, той продължава да е напълно си-

гурен, че ще е първото изключение от правилото. Уверен е, че Бог ни-

кога няма да го върне от портите на рая.

Но той греши, и ако продължава да упорства в тази „духовна липса на

кислород", ще погине. Неговата сигурност и спасение се крият в Божи-

ето слово, а не в собствената му преценка. Ако осъзнае това, той ще се

покае за греховете си и ще приеме Господ Иисус Христос като свой Гос-

под и Спасител. Тъй като Божието слово е истина, онези, които му се

доверят, могат да бъдат сигурни, че вървят по правилния път.

129

5. май

„... Исав, който за едно ястие продаде първородството си."

Евреи 12:16

Често се случва да разменим най-висшите и най-добри неща на живо-

та срещу моментното задоволяване на плътските похоти.

Точно това е направил Исав. Той се върнал уморен и гладен от поле-

то, когато Яков готвел червена чорба от леща в гърне. Когато Исав по-

искал една паница „от това червеното", Яков по същество му казал:

„Разбира се, че ще ти дам, ако в замяна първо ми продадеш първородс-

твото си."

Първородството било скъпоценна привилегия, която принадлежала на

по-стария син в семейството. То било толкова ценно, понеже впоследс-

твие му давало правото да бъде глава на семейството или рода и му оси-

гурявало двоен дял от наследството.

Но в този момент Исав счел първородството си за безполезно. Какво

значение имало първородството за един човек, който бил толкова гла-

ден? И за да удовлетвори моментния си апетит, продал нещо, което има-

ло трайна стойност. Така той извършил една ужасна размяна.

Подобна трагедия се разиграва и днес почти всекидневно. Например

един мъж е имал години наред добро свидетелство. Той се радва на лю-

бовта на едно прекрасно семейство и на уважението на църквата си. Ко-

гато говори, думите му имат духовен авторитет и служението му е явно

благословено от Бога. Той е примерен християнин.

Но идва един миг на дива страст. Той бива буквално изпепелен от огъ-

ня на сексуалното изкушение. Изведнъж вече нищо не изглежда така

важно като удовлетворяването на този плътски нагон. Разумните раз-

съждения вече нямат власт над него. Готов е да пожертва всичко за та-

зи гибелна връзка.

И той се впуска презглава в нея, без да помисли. За този миг на страст-

та той жертва Божията слава, собственото си свидетелство, уважението

на семейството си, респекта на приятелите си и влиянието на утвърде-

ния си християнски характер. Или, както се изразява Александър Мак-

ларън (1826 - 1920, шотландски проповедник и тълкувател на Библия-

та): „Той забравя своя стремеж към правдата, захвърля надалеч от себе

си радостите от общението с Бога, помрачава душата си, слага край на

благоденствието си, навлича си потоп от мизерия за остатъка от години-

те си и прави името си мишена за язвителния сарказъм на всички след-

ващи поколения подигравачи."

Или, казано с класическите думи на Писанието, той продава първо-

родството си за паница леща.

130

6. май

„Докога ще скърбиш за Саул, след като Аз го отхвърлих като цар над

Израил?" 1. Царе 16:1

В живота идва време, когато трябва да престанем да скърбим за мина-

лото и да се заемем с работата на настоящето.

Бог бил отхвърлил Саул като цар. Това било окончателен, необратим

факт. Но за Самуил било трудно да го приеме. Той бил тясно свързан

със Саул и сега оплаквал разбитите си надежди. Продължавал да скър-

би за една загуба, която била невъзвратима. Затова Бог му казал: „Прес-

тани да плачеш. Иди и помажи наследника на Саул. Моите планове не

са осуетени. Аз имам по-добър мъж от Саул, който ще излезе на исто-

рическата сцена на Израил."

Можем да предполагаме, че Самуил не само е научил този урок за се-

бе си, но и го е предал на Давид, който заел мястото на Саул като цар.

Във всеки случай Давид показва, че добре е научил урока. Докато мал-

кият му син бил на смъртно легло, той постел и се молел с надеждата,

че Бог може би ще спаси детето. Но след като то умряло, той се измил,

сменил дрехите си, отишъл в Божия дом да се поклони и поискал да му

сложат храна. На онези, които имали проблеми с неговия реализъм, той

обяснил: „Сега детето умря. Защо да постя? Мога ли да го върна обрат-

но? Аз ще отида при него, но то няма да се върне при мен." (2. Царе

12:23)

Това съдържа поука и за нашето служение и християнски живот. По-

някога става така, че дадено служение ни се отнема и се дава на някой

друг. Ние скърбим за отнетата възможност да служим.

Може приятелство или партньорство да се разруши и като следствие

от това животът да ни изглежда празен и сив. Или да бъдем жестоко ра-

зочаровани от много близък човек. И да скърбим за края на ценната

връзка.

Или може би някоя мечта или амбиция, която цял живот сме хранили,

се проваля. Ние скърбим за края на копнежите и стремежите си.

Скръбта не е сама по себе си лоша, но тя не бива да продължава тол-

кова дълго, че да осакати способностите ни да се справяме с предизви-

кателствата на ежедневието. Е. Стенли Джоунс казва, че е придобил на-

вика „в разстояние на един час да се съвзема от скърбите и ударите на

живота". Един час вероятно е прекалено малко за повечето от нас, но

ние не бива да оставаме завинаги безутешни заради обстоятелства, ко-

ито вече не могат да се променят.

131

7. май

„Той се грижи за вас." 1. Петрово 5:7

Библията е пълна с примери за Божията чудна грижа за Неговия на-

род. През времето на четиридесетгодишното странстване на израилтя-

ните из пустинята, те са яли хляб от небето (Изход 16:4), имали са не-

изчерпаеми запаси от вода (1. Коринтяни 10:4) и обувките им никога не

са овехтявали (Второзаконие 29:5).

Същото е и с нашето пътуване през пустинята. За да докаже това, Гос-

под ни показва, че Неговата грижа за нас е много по-голяма от грижата

Му за птици, цветя и животни. Ето примера с врабчетата: Той се грижи

за храната им (Матей 6:26). Никое от тях не е забравено пред Бога (Лу-

ка 12:6). Никое не пада на земята без Неговата воля (Матей 10:29), или,

както се изразява X. А. Айрънсайд, „Бог присъства на погребението на

всяко врабче". Разбира се, поуката от историята е, че ние сме много по-

ценни за Него от много врабчета (Матей 10:31).

След като Той облича полските кремове по-разкошно от Соломон в

цялата му слава, колко повече ще облича нас (Матей 6:30). След като се

грижи за воловете, колко повече ще се грижи за нашите нужди (1. Ко-

ринтяни 9:9).

Като наш Първосвещеник Господ Иисус носи нашите имена на раме-

нете Си - мястото на силата (Изход 28:9-12), и на гърдите Си - място-

то на любовта (Изход 28:21). Също така имената ни са врязани на дла-

ните Му (Исая 49:16), факт, който неизбежно ни напомня за раните от

гвоздеите, получени на Голгота заради нас.

Той знае точния брой на космите на главата ни (Матей 10:30). Той

брои скитанията ни и записва в книгата Си всяка една наша сълза

(Псалм 56:8).

Който ни докосва, докосва зеницата на окото Му (Захария 2:8). Нито

едно оръжие, направено против нас, няма да успее да ни навреди (Исая

54:17).

Докато езичниците трябва да носят своите богове на раменете си

(Исая 46:7), нашият Бог ни носи (Исая 46:4).

Когато минаваме през вода или огън, Той е с нас (Исая 43:2). Във

всичките ни скърби Той скърби (Исая 63:9).

Онзи, който ни пази, не задрямва, нито заспива (Псалм 121:3-4). Ня-

кой беше нарекъл това качество на Бога „божественото безсъние".

Добрият Пастир, който е дал живота Си за нас, няма да ни лиши от ни-

какво добро (Йоан 10:11; Псалм 84:11; Римляни 8:32).

Той се грижи за нас от началото до края на годината (Второзаконие

11:12). Той ни носи до дълбока старост (Исая 46:4). Да, Той няма да ни

остави и няма да ни забрави (Евреи 13:5). Бог наистина се грижи за нас!

132

8. май

„Ще ти дам съкровища, пазени в тъмнина..." Исая 45:3

Когато Бог дава това обещание на Кир, то се отнася за материални

съкровища в земите на мрака, които Кир ще завладее. Но въпреки това

ние не насилваме стиха, ако го приложим и в духовната област.

Има съкровища, които се откриват в тъмните нощи на живота, но ни-

кога не биха се намерили в безоблачните слънчеви дни.

Така например, Бог може да дава песни в нощта (Йов 35:10), които ни-

кога не биха били изпети, ако в живота нямаше никакви изпитания. За-

това поетът пише:

Не един вдъхновен певец сред синовете на светлината

ще каже за най-прекрасната музика: Роди се през нощта.

И не един величествен химн, разливащ се дома на Отца,

е преживял своята първа въздишка в тъмничния мрак.

Съществува мракът на онова, което Дж. Стюарт Холдън нарича „нео-

бяснимите тайни на живота - нещастните случаи, катастрофите, вне-

запните и неочаквани събития, които нахлуват в живота ни и които ця-

лата ни предвидливост не би могла да предотврати; те правят живота

тъмен - болка, загуба, разочарование, несправедливост, недоразумения,

клевета". Често това са нещата, които помрачават живота ни.

По човешки никой не би пожелал този мрак, но въпреки това много-

образната му полза е неоценима. Леели Уетърхед пише:,разбира се, аз,

като всички хора, обичам слънчевите висини на живота, когато здраве-

то, щастието и успехът са изобилни, но в тъмнината на страха и прова-

ла съм научил за Бога, за живота и за самия себе си повече отколкото ко-

гато и да било в слънчевите дни. Съществуват „съкровища на мрака".

Мракът преминава, слава на Бога! Но това, което сме научили в мрака,

остава вечно притежание."

133

9. май

„... момичето, което е от израилевата земя." 4. Царе 5:4

Няма нужда човек да бъде известен по име, за да върши велики дела

за Бога. Напротив, някои личности в Библията, които са придобили без-

смъртна слава, не са назовани с имената им.

Например тримата мъже, които са донесли на Давид вода от витлеем-

ския кланедец (2. Царе 23:13-17). Давид е счел техния акт на вярност за

толкова изключителен, че не е искал да пие водата, а я е излял на земя-

та като жертва на Господа. Но героите остават неназовани.

Ние не знаем името на прочутата жена от Сунам (4. Царе 4:8-17), но

тя винаги ще се помни, понеже е построила стая за пророк Елисей.

По препоръката на едно анонимно юдейско момиче Нееман е отишъл

при пророк Елисей, за да се изцели от проказата (4. Царе 5:3—14). Бог

знае имената им и единствено това е важно.

Коя е била жената, която е помазала главата на Господ Иисус (Матей

26:6—13)? Матей не назовава името й, но нейната слава е предсказана от

думите на Господ Иисус: „Истина ви казвам: където и да се проповядва

това благовестие по целия свят, ще се разказва за неин спомен и това,

което тя направи."

Бедната вдовица, която е пуснала двете си лепти в касата на храма, е

още една от „Божиите неизвестни" (Лука 21:2). Тя е светъл пример за

това, колко изумително много можем да направим за Бога, ако не ни е

грижа дали ще получим признание за това.

Разбира се, трябва да споменем и момченцето, което е дало на Госпо-

да своите два хляба и пет риби и е преживяло как те се умножават и на-

сищат глада на 5000 мъже, заедно с жените и децата (Йоан 6:9). Ние не

знаем името му, но делото му никога няма да се забрави.

И една последна илюстрация! Павел е изпратил заедно с Тит двама

братя в Коринт във връзка със събирането на дарение за нуждаещите се

светии в Ерусалим. Той не назовава имената им, но ги хвали като пра-

теници на църквите и слава на Христос (2. Коринтяни 8:23).

Когато Грей (Джеймс Мартин, 1851 - 1935, американски автор и биб-

лейски учител, съиздател на Скофилд-Библията) веднъж разглеждал

надгробните камъни на неизвестни хора в едно селско гробище, той на-

писал:

Толкова цветя растат, за да цъфтят невидени,

за да пропиляват аромата си в пустинята.

При Бога обаче нищо не се пропилява. Той знае имената на всички

онези, които са Му служили анонимно, и ще ги награди достойно.

134

10. май

„... неговите замисли не са ни неизвестни." 2. Коринтяни 2:11

Важно е да познаваме тактиките на нашия враг, дявола. Иначе той лес-

но ще ни измами.

Ние трябва да знаем, че той е лъжец, и то от самото начало. Да, той е

бащата на лъжата (Йоан 8:44). Той е излъгал Ева, като й е създал пог-

решна представа за Бога. Оттогава насам той постоянно прави това.

Той мами хората (Откровение 20:10), като примесва малко истина към

заблудата. Той имитира или фалшифицира всичко, което е от Бога. Взи-

ма образа на ангел на светлината и изпраща пратениците си маскирани

като служители на правдата (2. Коринтяни 11:14-15). Той мами чрез ве-

лики лъжливи знамения и чудеса (2. Солунци 2:9). Покварява умовете

на хората (2. Коринтяни 11:3).

Сатана е човекоубиец (Йоан 8:44; 10:10). Неговата цел, както и на

всичките му демони, е да погубват, и то без изключение. Той ходи нао-

коло като ревящ лъв и търси кого да погълне (1. Петрово 5:8). Той прес-

ледва Божия народ (Откровение 2:10) и унищожава собствените си ро-

би чрез наркотици, демонизъм, алкохол, разврат и други подобни поро-

ци.

Той е обвинителят на братята (Откровение 12:10). Думата „дявол" (гр.

диаболос) означава „обвинител" или „клеветник". Каквото е името му,

такъв е и той. Всеки, който клевети братята и сестрите, върши делото

на дявола.

Той сее тъга и депресия. Павел предупреждава коринтяните за опас-

ността падналият, но вече покаял се брат да бъде измамен от Сатана и

погълнат от прекомерна скръб, ако те не му простят (2. Кор. 2:7-11).

Както Сатана се е опитал чрез устата на Петър да отклони Господ

Иисус от кръста (Марк 8:31-33), така и днес той продължава да се опит-

ва да убеждава християните да се откажат от позора и страданието на

носенето на кръста.

Една от любимите тактики на лукавия е да разделя и да владее. Той се

опитва да всее раздори и разцепления между светиите, защото знае, че

„всеки дом, разделен сам против себе си, не може да устой". За жалост

трябва да кажем, че с тази стратегия той има невероятен успех.

Той заслепява мисленето на невярващите, за да не ги озари светлина-

та на благовестието на славата на Христос и да се спасят (2. Коринтяни

4:4). Заслепява ги чрез развлечения, фалшиви религии, постоянно отла-

гане, както и високомерие и гордост. Занимава ги с чувства вместо с

факти и с тяхното его вместо с Христос.

И накрая, Сатана често ни напада непосредствено след големи духов-

ни победи или върхови преживявания във вярата, когато опасността от

гордост е най-голяма. Той търси слабото място на бронята ни и се при-

целва точно в това място.

Най-добрата защита срещу дявола е живот в ненарушено общение с

Господа, покрит със защитното облекло на един свят характер.

11. май

„Моав е бил безгрижен от младостта си, почивал е като вино на

дрождите си; не е бил изпразван от съд в съд, не е ходил в плен. Зато-

ва вкусът му е останал в него и уханието му не се е променило. "

Еремия 48:11

Тук Еремия използва една илюстрация от областта на винарството, за

да ни покаже, че един живот в постоянно удобство не води до сила на

характера.

Когато виното ферментира в бъчви, дрождите и маята се отлагат като

утайка на дъното. Ако виното се остави в това състояние, то се разваля

и не става за пиене. Затова трябва да се прелива от буре в буре, за да се

отстрани утайката със замърсяванията. Чрез този процес виното разви-

ва сила, аромат и цвят.

Моав бил живял живот на ненарушено спокойствие. Той никога не

бил преживявал болезнени опитности като пленничество или депорта-

ция. Успешно се бил запазил от трудности, изпитания и лишения. В ре-

зултат на това животът му бил станал сив и блудкав. Нямал аромат и

вкус.

Това, което важи за виното, разбира се, важи и за нас. Ние не нужда-

ем от смущения, съпротива, трудности и прекъсвания, за да ни освобо-

дят от нечистотата и да развият в нас качествата на характера на един

изпълнен с Христос живот.

Нашата естествена склонност е да се изолираме и защитим от всичко,

което по някакъв начин би могло да ни обезпокои. Непрестанно се стре-

мим да свием топло гнезденце.

Но Божията воля за нас е животът ни да бъде непрестанна криза, коя-

то води до постоянна зависимост от Него. Той непрекъснато ни изгонва

от гнезденцето ни.

В биографията на Хъдсън Тейлър неговата жена пише: „Този живот,

който щеше да се превърне в благословение навсякъде по света, тряб-

ваше да премине съвсем различен процес (т. е. различен от удобното по-

чиване на дрождите), включително многого преливания от съд в съд -

процес, така болезнен за старата природа, но чрез който ние биваме

пречистени."

Когато си изясним какво иска да постигне в живота ни божественият

винар, това ни запазва от бунт и неудовлетвореност и ни учи на покор-

ство и зависимост. Ние се учим да казваме:

Остави на Неговата суверенна власт да решава и да заповядва.

Тогава с удивление ще видиш пътя Му

и колко мъдра и силна е ръката Му.

Далеч, далеч по-високо от твоите мисли е волята Му - ще познаеш,

щом Той завърши делото Си, от което ти ненужно се страхуваш.

136

12. май

„Понеже в Божията мъдрост светът не позна Бога чрез мъдрост,

Бог благоволи чрез глупостта на това, което се проповядва, да спаси

вярващите." 1. Коринтяни 1:21

Някои от църквата в Коринт се опитвали да направят благовестието

интелектуално привлекателно. Тяхното занимание с мъдростта на света

ги било направило чувствителни към онези аспекти на християнското

послание, които били препънка за философите.

Те не мислели да се отказват от вярата - не, те просто искали да я де-

финират наново, за да улеснят достъпа на учените до нея.

Павел обаче се възпротивява рязко на този опит да се „ожени" светс-

ката мъдрост с Божията мъдрост. Той е знаел твърде добре, че придоби-

ването на интелектуален престиж ще доведе до загуба на духовна сила.

Нека бъдем честни. Християнското послание действително притежа-

ва един елемент, който е препънка за юдеите и глупост за езичниците.

И не само това - повечето християни не са точно тези, които светът би

нарекъл мъдри, могъщи или благородни. Рано или късно ние се сблъс-

кваме с факта, че вместо да се числим към интелигенцията, ние сме глу-

пави, слаби, долни и презрени, направо нищожества в очите на света.

Но чудното е, че Бог използва тъкмо това привидно глупаво послание,

за да спасява онези, които вярват. И Бог използва „нищожества", за да

осъществи намеренията си. Като си служи с такива невъзможни инст-

рументи, Той осъжда превземките и самомнението на света, отнема ни

всяка възможност за превъзнасяне и гордост и така в крайна сметка сла-

вата остава само за Него.

С това не искаме да кажем, че няма място за научни занимания. Нап-

ротив. Но когато учеността не е свързана с дълбока духовност, тя се

превръща в опасно и смъртоносно нещо. Когато науката преценява и

съди Божието слово и например твърди, че някои от библейските авто-

ри са ползвали по-достоверни източници от други, тогава това е откло-

нение от Божията истина. И ако почитаме и ласкаем такива учени, ние

се излагаме на всичките им лъжеучения.

Павел е отишъл при коринтяните не с превъзходни думи или мъдрост.

Той е държал да не знае между тях нищо друго освен Иисус Христос, и

то разпънат. Знаел е, че истинската сила се крие в простото, директно

представяне на благовестието, а не в заниманието със спорни проблеми

или безполезни теории, или в култа към интелектуализма.

137

13. май

„А който съблазни един от тези малките, които вярват в Мен, за не-

го би било по-добре да се окачеше на врата му един воденичен камък и

да потънеше в морските дълбочини. " Матей 18:6

Трудно е да си представим по-ефективен и смъртоносно сигурен ме-

тод за удавяне. Воденичният камък, за който се говори тук, не е от мал-

ка ръчна мелница, а голям камък, движен от магаре. Сигурното закреп-

ване на такъв воденичен камък за врата на някого означава бързото му

и неизбежно удавяне.

Отначало може би се стряскаме от привидната бруталност на думите

на нашия Господ. Очевидно Той с необичайна острота осъжда греха на

поставянето на препънка пред някой от малките. Какво предизвиква то-

зи гняв?

Нека вземем една илюстрация. Да си представим един служител на

благовестието, при когото постоянно идват хора за духовен съвет. Сред

тях е един млад човек, който е поробен от сексуален грях. Тази млада

личност отчаяно търси помощ. Той (или тя) уважава съветника като чо-

век, на когото може да се има доверие, и който помага да се намери път

за освобождение. Но вместо това съветникът сам се разпалва от страст,

прави неподходящи предложения и скоро отново отвежда търсещия съ-

вет обратно в разврата. Младият човек е напълно сринат морално от та-

зи злоупотреба с доверието му и е дълбоко разочарован от религиозния

свят. Съвсем възможно е той да остане духовно осакатен през остатъка

от живота си.

Или това може да бъде някой университетски професор, който неу-

морно се труди да ограби всякаква вяра на своите студенти. Като всява

съмнения и лъжеучения, той подкопава авторитета на Писанието и на-

пада Личността на нашия Господ.

Може да става дума и за християнин, чието поведение води до пада-

нето на някой млад вярващ. Той прекрачва тясната граница между сво-

бода и необузданост и си позволява съмнителни дейности. Младият

християнин остава с впечатлението, че поведението му е приемливо за

християни и напуска пътеката на библейско отделяне, за да се впусне в

един светски живот на постоянни компромиси.

Думите на Господа трябва да ни бъдат настойчиво предупреждение

какъв ужасен и страшен грях е да допринесем за етичното, морално или

духовно падение на един от слабите и малките, които Му принадлежат.

По-добре е да се удавим буквално във вода, отколкото в морето от вина,

позор и угризения на съвестта, защото сме станали повод за грях на

един от Неговите малки.

138

14. май

„... нито срамни или празни приказки, нито подигравки, които са неп-

рилични неща..." Ефесяни 5:4

Ние трябва да избягваме несериозно поведение, което води до загуба

на духовна сила.

Проповедникът говори за велики и сериозни теми като живот и смърт,

време и вечност. Може посланието му да е майсторско, но ако съдържа

прекалено много хумор, обикновено накрая слушателите си спомнят са-

мо вицовете и забравят останалото.

Често ударната сила на проповедта отлита от повърхностните разго-

вори след нея. След един тържествен призив към покаяние може в пос-

ледващата тишина над слушателите да се спусне усещането за вечност-

та. Но когато посетителите станат и започнат да се разотиват, се чува

ежедневната глъчка. Хората си говорят за футболните резултати и за по-

литика. Нищо чудно, че Светият Дух бива помрачен и нищо не се случ-

ва за Бога.

Старейшините, които постоянно се шегуват и разказват вицове, обик-

новено нямат истинско духовно влияние върху младите хора, за които

са пример. Може би си мислят, че хуморът им привлича младите, но те

имат точен усет за такива неща и често след това се чувстват разочаро-

вани.

Една форма на несериозност, която е особено вредна, е използването

на Библията за вицове, като взимаме стихове от нея, за да предизвика-

ме смях, а не да променим живота на хората. Всеки път, когато се сме-

ем над Библията, ние отслабваме усета за нейния авторитет в собстве-

ния си живот и в живота на другите.

Това не означава, че вярващият не бива да има чувство за хумор. Оз-

начава просто, че той трябва така да държи чувството си за хумор под

контрол, че то да не замазва или изкривява посланието му.

Киркегор разказва за един цирков клоун, който тичал из града и викал,

че циркът му в края на града гори. Хората слушали виковете и молбите

му и се заливали от смях. Никой не му вярвал.

Чарлз Саймън държал в кабинета си снимка на Хенри Мартин. Къде-

то и да ходел из кабинета си, Мартин го следвал с поглед и като че ли

казвал: „Бъди сериозен, бъди сериозен; не си играй, не си играй." А

Саймън отговарял:, Да, ще се бъда сериозен, ще бъда, искам да бъда се-

риозен, няма да си играя, понеже души погиват, а Иисус трябва да се

прослави."

139

15. май

„И не роптайте, както роптаеха някои от тях и погинаха от изтре-

бителя. " 1. Коринтяни 10:10

При пътуването си из пустинята израилтяните са били хронични мър-

морковци. Те се оплаквали от водата. Оплаквали се от храната. Оплак-

вали се от водачите си. Когато Бог им дал манната от небето, тя скоро

им омръзнала и те закопняли за праза, лука и чесъна в Египет. Въпреки

че в пустинята нямало супермаркети и магазини за обувки, Бог ги снаб-

дявал в продължение на 40 години с храна и обувки, които не овехтява-

ли. Но вместо да бъдат благодарни за тази чудна грижа, израилтяните

непрестанно се оплаквали.

Времената не са се променили. Днес хората се оплакват от времето —

или е прекалено горещо, или е прекалено студено, или е влажно, или е

сухо. Оплакват се от яденето, например от бучките в соса или загоряла-

та препечена филийка. Оплакват се от работата и заплатата си, или, ко-

гато ги изгубят, от безработицата. Оплакват се от правителството и да-

нъците и същевременно изискват все повече благоустройство и социал-

ни грижи. Ядосват се на другите хора, на колата си, на обслужването в

ресторанта. Оплакват се от дреболии и искат да са по-високи, по-строй-

ни, по-красиви. Независимо колко добър е бил Бог към тях, те казват:

„Какво толкова е направил за мен в последно време?"

Как може Бог да понася хора като нас? Той е толкова благ към нас и

не само ни е осигурил жизненонеобходимите неща, но и разни луксове,

на които Неговият Син не се е наслаждавал, когато е бил тук на земята.

Ние имаме добра храна, чиста вода, големи къщи, изобилие от дрехи.

Имаме зрение, слух, апетит, памет и толкова други дарове, които смята-

ме, че ни се полагат по право. Досега Той ни е пазил, водил ни е и се е

грижил за нас. И, което е още по-славно, подарил ни е вечен живот чрез

вярата в Неговия Син Иисус Христос. А каква благодарност получава за

всичко това? Най-често не чува от нас нищо друго освен безкрайно

хленчене и стенания.

Преди години имах един приятел в Чикаго, който имаше добър отго-

вор на въпроса: „Как си?" Той винаги отговаряше: „Би било грях да се

оплаквам." Често се сещам за това, когато съм изкушен да роптая. Грях

е да се оплакваме. Противодействието на оплакването е благодарност.

Когато мислим за всичко, което Господ е направил за нас, ни става яс-

но, че нямаме абсолютно никакво основание да се оплакваме.

140

16. май

„Не любете света, нито каквото е в света. Ако някой люби света, лю-

бовта на Отца не е в него." 1. Йоаново 2:15

В Новия Завет светът е представен като враждебното на Бога царство.

Сатана е неговият владетел, а всички невярващи са неговите поданици.

Това царство упражнява привлекателната си сила върху хората чрез по-

хотта на плътта, похотта на очите и тщеславието на живота. Това е ед-

но общество, в което човекът се опитва да стане щастлив без Бога, и къ-

дето името на Христос не е добре дошло. Д-р Глийсън Л. Арчър казва,

че светът е „организираната система от бунт, себичност и вражда про-

тив Бога, която характеризира човешкия род в неговата съпротива сре-

щу Бога".

Светът има своите собствени забавления, политика, изкуство, музика,

религия, своите начини на мислене и стил на живот. Той се опитва да

завладее всеки и мрази онези, които отказват. Това обяснява и омразата

му към Господ Иисус.

Христос е умрял, за да ни освободи от света. Сега светът е разпънат

за нас и ние - за света. Предателство е вярващите да обичат света в ня-

коя от неговите форми. Апостол Йоан дори казва, че всеки, който оби-

ча света, е враг на Бога.

Вярващите не са от света, но те са изпратени в него, за да свидетелс-

тват срещу него, да изобличават делата му като зли и да проповядват

спасението от него чрез вярата в Господ Иисус Христос.

Християните са призовани да живеят отделени от света. В миналото

това може би прекалено изключително е било отнасяно към танцуване,

ходене на театър, пушене, пиене, игра на карти и други хазартни игри.

Но и много неща, които се показват по телевизията, са светски и въз-

буждат похотта на очите и похотта на плътта. Гордостта е светска, неза-

висимо дали е гордост от титли, академични степени, високи доходи,

прочути предци или известно име. Животът в лукс е светски - било то

къщи като палати, скъпи деликатеси, очебийно облекло и бижута или

луксозни коли. В това се включва и животът, насочен главно към разв-

лечения и удобство, който се върти само около екскурзии, почивки,

спорт и покупки. Нашите амбиции за нас и за нашите деца могат да бъ-

дат светски, дори и ако самите ние изглеждаме духовни и богобоязли-

ви. И накрая, разбира се, сексът извън брака също е светски.

Колкото повече сме отдадени на Господа и сме се предали на Него,

толкова по-малко време имаме за светски забавления и съмнително уби-

ване на времето. Стейси Уудс казваше: „Степента на нашето отдаване

на Христос е степента на нашето отделяне от света."

Ние тук сме чужденци, не копнеем за дом на тази земя,

която на теб предложи само един гроб.

Твоят кръст разкъса връзките, които ни държаха тук,

нашето съкровище си Ти в един по-славен свят. 141

17. май

„Тогава какво? Само това, че по всякакъв начин — било престорено, или

истинно - се проповядва Христос; и затова аз се радвам, и ще се рад-

вам. " Филипяни 1:18

Широко разпространено зло сред хората е да не признават нищо доб-

ро извън собствения си частен периметър. Те като че ли имат монопол

върху всички умения и възможности и не са в състояние да признаят, че

някой друг би могъл да бъде или да направи нещо сравнимо с тях. А до-

ри и това някои биха признали твърде трудно.

Тяхната църква е единствено правилната. Тяхното служение за Госпо-

да е единстевното, което има значение. Техните възгледи за всички не-

ща са единствено валидните. Те са „хората, с които ще умре мъдрост-

та".

Павел не е принадлежал към тази школа. Той е признавал, че и други

проповядват благовестието. Наистина някои от тях са го правели от за-

вист, с надеждата да го дразнят с това. Но той въпреки това е можел да

ги похвали, че проповядват евангелието. Въпреки това е можел да се

радва, че се проповядва Христос.

В своя коментар към пастирските послания Доналд Гътри пише: „Не-

зависимите мислители се нуждаят от много благодат, за да признаят, че

истината може да протича и през други канали освен през техните соб-

ствени."

Типичен признак на сектите е, че техните водачи държат да имат пос-

ледната дума по всички въпроси на вярата и морала. Те изискват безус-

ловно подчинение на всички свои изисквания и се опитват да изолират

последователите си от всякакъв евентуален досег с различни мнения.

В рядко четеното въведение към превода на Библията Кинг Джеймс

преводачите пишат за „надменни братя, които вървят по собствените си

пътища и не ценят нищо друго освен измисленото от самите тях и изко-

ваното на тяхната наковалня". От това трябва да се научим да бъдем ве-

ликодушни и да признаваме всяко добро, където и да го срещнем; също

и да разбираме, че ако вярваме в християнското общение, никога не мо-

жем да твърдим, че „ние" сме единствено правилните и имаме патент

върху истината.

142

18. май

„... и той говори необмислено суетните си." Псалм 106:33

Когато народът роптае в Кадис заради липсата на вода, Бог казва на

Мойсей, че от скалата ще потече вода, когато той й говори. Но на Мой-

сей вече му е прекипяло от тези хора и той гневно ги шибва с думите:

,Чуйте сега вие, бунтовници! Ще ви извадим ли вода от тази канара?"

После удря скалата два пъти с жезъла си. Чрез тези гневни думи и не-

покорството си той представя Бога по неправилен начин пред народа.

Така пропилява привилегията да въведе израилевите синове в обещана-

та земя (Числа 20:1-13).

Човек, който гори от усърдие за Господа, лесно изгубва самоконтрола

си спрямо други вярващи. Самият той е зрял във вярата, докато те все

още се борят с детски болести. Той има много познания, а те все още

разбират толкова малко.

Но това, което той трябва да научи, е, че те въпреки всичко са Божии

възлюбени деца и Господ не търпи яростни изблици срещу тях. Едно е

да се проповядва с власт Божието слово, така че хората да бъдат изоб-

личени и съкрушени до дъното на сърцето си. Но съвсем друго е да бъ-

дат наранявани с груби думи в израз на личен яд. Така ние пропилява-

ме много от славната Божия награда.

Във 2. Царе 23, където се изброяват героите на Давид, едно известно

име бие на очи с отсъствието си - Йоав, главния военачалник на Давид.

Защо името му го няма там? Някои смятат, че причината за това е, че

Йоав е използвал меча си срещу няколко от приятелите на Давид.

Когато Яков и Йоан, синовете на гърма, искат да заповядат да падне

огън от небето върху самаряните, Господ Иисус им казва: „Вие не зна-

ете на какъв дух сте." (Лука 9:55) Колко повече важи този упрек за нас,

когато необмислено говорим с устните си против онези, които са собс-

твеност на Господа не само въз основа на сътворението (като самаряни-

те), но и въз основа на изкуплението.

143

19. май

„Знаем, че Божият съд е според истината." Римляни 2:2

Бог е единственият в цялата Вселена, който е напълно квалифициран

да съди. Ние можем да сме вечно благодарни, че Той не е поверил пос-

ледния съд на нас. Нека помислим за някои недостатъци, които ограни-

чават и най-добрия земен съдия. За него е невъзможно да бъде напълно

обективен. Той може да се повлияе от славата или външния вид на об-

виняемия. Може да му въздейства някое остроумие. Не винаги знае да-

ли някой свидетел лъже. Дори и да не лъже, свидетелят може да пре-

мълчава част от истината. Или да я представя в по-различна светлина.

А може и да е искрен, но да е наблюдавал неточно.

Съдията не може винаги да познава мотивите на хората, с които си

има работа, — а в много слуаи е важно мотивите да излязат наяве.

Дори и детекторът на лъжата може да бъде измамен. Закоравели прес-

тъпници понякога могат да контролират физиологичните си реакции на

чувството за вина.

Но Бог е съвършеният Съдия. Той има абсолютно знание за всички де-

ла, мисли и мотиви. Той може да преценява скритото в човешкото сър-

це. Той знае цялата истина; нищо не може да бъде премълчано пред Не-

го. Той не гледа на лицето на хората, а се отнася непредубедено към все-

киго. Той познава умствените способности на всеки — един умствено

неразвит човек не е отговорен за действията си в същата степен като

другите. Той познава и различните предпоставки и възможности, които

хората са имали, както и доколко те съзнателно са съгрешавали срещу

знанието, което са имали. Той открива пропуснатите добрини също как-

то и извършените злини, тайните грехове също както и явните.

Затова няма нужда да се притесняваме, че езичникът, който никога не

е чул благовестието, ще бъде третиран несправедливо. Или че хора, ко-

ито през целия си живот са страдали от неправда, няма да бъдат отмъс-

тени. Или че безбожни тирани, които в този живот са се отървали, няма

да бъдат наказани.

Съдията, който седи на престола, е съвършен съдия и Неговият съд е

според истината.

144

20. май

„Иникой не налива ново вино в стари мехове, защото не само че ново-

то вино ще пръсне меховете и то самото ще изтече, а и меховете ще

се изхабят. Но трябва да се налива ново вино в нови мехове и ще се за-

пази и едното, и другото." Лука 5:37—38

Меховете, за които се говори тук, са били правени от животински ко-

жи. Докато били нови, те били еластични и се разтягали. Но когато ос-

тареели, се втвърдявали и гъвкавостта им се изгубвала. Ако новото ви-

но било наливано в такива стари мехове, ферментационният процес

развивал такова налягане, че старите мехове не можели да се разтеглят

и се пръсвали.

Тук, в Лука 5, Господ Иисус използва този образ, за да илюстрира

сблъсъка между юдаизма и християнството. С това Той казва, че „оста-

релите форми, ритуали, традиции и обреди на юдаизма са прекалено

сковани и закостенели, за да могат да поберат преливащата радост и

енергия на новата диспенсация".

Тази глава съдържа драматични илюстрации. В ст. 18-21 виждаме че-

тирима мъже, които разкриват покрива на една къща, за да спуснат един

паралитик пред Иисус. Техният нов, нетрадиционен метод е илюстра-

ция за новото вино. В ст. 21 книжниците и фарисеите порицават Господ

Иисус - те са старите мехове. След това в ст. 27-29 виждаме възторже-

ната реакция на Леви на призива на Господа и как той устройва банкет,

за да запознае приятелите си с Иисус. В ст. 30 книжниците и фарисеи-

те отново мърморят. Те са старите мехове.

В живота виждаме това постоянно. Хората привикват към традицион-

ните начини на поведение и им е много трудно да се нагодят към про-

мените. Домакинята си има нейния начин на миене на чинии и се изнер-

вя всеки път, когато някой друг застане на мивката й. Съпругът си има

собствени представи за каране на кола и става раздразнителен, когато

жена му или децата му седнат на волана.

Но най-важиният урок за всички нас е духовен. Ние трябва да бъдем

достатъчно гъвкави, да оставяме място за възторга и бликащата радост

на истинската християнска вяра, дори и тя понякога да се изявява по

нетрадиционен начин. Не се нуждаем от закостенелостта и студения

формализъм на фарисеите, които стоят настрани и мърморят сърдито,

докато Бог действа.

145

21. май

„Истина, истина ви казвам: ако житното зърно не падне в земята и

не умре, то си остава само; но ако умре, дава много плод. "Йоан 12:24

Един ден няколко гърци дошли при Филип с благородното желание:

„Господине, искаме да видим Иисус." Но защо искали да Го видят? Мо-

же би са смятали да Го вземат със себе си в Атина като популярен нов

философ. Или пък са искали да Го спасят от смъртта, която междувре-

менно изглеждала неизбежна.

Господ Иисус им отговаря с един от великите принципи на жетвата:

житното зърно трябва да падне в земята и да умре, за да бъде плодонос-

но. Ако Той се спасял от смъртта, трябвало да си остане сам. Щял да се

наслаждава на небесната слава сам; нямало да има спасени грешници,

които да споделят Неговата слава. Ной ако Той бил готов да умре, щял

по този начин да създаде път за спасение, по който мнозина да стигнат

до насладата на вечния живот. И така, за Него било неизбежно да умре

на кръста, вместо да води приятен и удобен живот.

Т. Г. Рагланд веднъж казал: „От всички планове с гаранция за успех

най-сигурният е собственият план на Христос, който се състои в това,

че Той е станал житно зърно, паднал е в земята и е умрял. Ако ние от-

казваме да станем житни зърна ... ако не сме готови да жертваме изгле-

дите си за бъдещето, да поставим на карта името си, имота си и здраве-

то си, ще си останем сами. Но ако искаме да бъдем плодоносни, трябва

да последваме нашия възлюбен Господ, като станем житно зърно и ум-

рем — тогава ще принесем много плод."

Преди години четох за една група мисионери в Африка, които години

наред били работили неуморно, без да видят траен плод за Бога. В от-

чаянието си те свикали конференция, на която искали с пост и молитва

да застанат пред Бога. При разговорите един от мисионерите казал: „Не

вярвам, че някога ще преживеем благословение, докато едно житно зър-

но не падне в земята и не умре." Малко след това точно този мисионер

се разболял и умрял. Тогава започнала жетвата — благословението, кое-

то той бил предсказал.

Самуел Зуемър (1867 - 1952, американски пионер-мисионер, „апостол

на Исляма") пише:

Няма печалба освен чрез загуба,

не можеш да се спасиш освен чрез кръста,

зърното, за да се умножи,

трябва да падне в земята и да умре.

Където и да видиш узрели ниви,

чиито златни класове се вълнуват за слава на Бога,

бъди сигурен — там е умряло житно зърно,

там някоя душа е понесла кръста си,

там някой се е борил, плакал и се молил,

и безстрашно се е борил с войските на ада.

146

22. май

„ Оставете се от човека, в чиито ноздри е диханието му, защото за

какво се счита той? " Исая 2:22

Ако отдадем на някой мъж или жена онова място в нашия живот, кое-

то се полага единствено на Бога, ние вървим към сигурно разочарова-

ние. Скоро ще трябва да научим, че дори и най-добрите хора, и в най-

добрия случай, са само хора. Дори и да имат може би някои превъзход-

ни качества, краката им все пак са съставени от желязо и глина. Това

може би звучи като цинизъм, но не е. Това е реализъм.

Когато една войска от нашественици застрашавала Ерусалим, жите-

лите на Юда гледали към Египет с надеждата за помощ. Исая заклеймя-

ва това погрешно насочено доверие: „Ето, ти се надяваш на онази стро-

шена тръстикова пръчка, на Египет, на която, ако се опре някой, ще се

забучи в ръката му и ще я промуши." (Исая 36:6) А по-късно Еремия

казва при подобни обстоятелства: „Така казва Господ: Проклет да бъде

онзи, който се уповава на човек и прави плът своя сила, а сърцето му се

отдалечава от Господа." (Еремия 17:5)

Псалмистът показва разбирането си по тази тема, като пише: „По-доб-

ре е да се уповаваш на Господа, отколкото да се доверяваш на човек. По-

добре е да се уповаваш на Господа, отколкото да се доверяваш на кня-

зе." (Псалм 118:8-9) И пак: „Не се уповавайте на князе, нито на човеш-

ки син, в когото няма спасение. Духът му излиза, той се връща в земя-

та си и в същия този ден намеренията му загиват." (Псалм 146:3—4)

Естествено трябва да съзнаваме, че в известен смисъл ние трябва да

се доверяваме един на друг. Какво би бил например един брак без из-

вестна степен на доверие и респект? В търговията използването на че-

кове като средство за разплащане се основава на система на взаимно до-

верие. Ние се доверяваме на лекарите, че ще поставят правилна диагно-

за и ще ни предпишат правилните лекарства. Доверяваме се на етикети-

те на кутиите и бурканите в супермаркета. Би било почти невъзможно

да живеем в обществото без известна степен на доверие към околните

хора.

Опасността съществува тогава, когато разчитаме, че хората ще напра-

вят това, което само Бог може да направи - когато сваляме Господа от

престола и поставяме на него хора. Всеки, който замества Бога в наша-

та привързаност и вярност, който заема Неговото място в нашето дове-

рие, който претендира за някоя от Неговите привилегии в нашия живот

- всеки такъв човек гарантирано ще ни разочарова горчиво. Твърде къс-

но ще разберем, че човекът не е достоен за нашето доверие.

147

23. май

„... да бъдат всички едно; както Ти, Отче, си в Мен и Аз в Теб, така и

те да бъдат в Нас едно, за да повярва светът, че Ти си Ме пратил."

Йоан 17:21

Два пъти в Своята така наречена първосвещеническа молитва Господ

Иисус се моли Неговите да бъдат едно (ст. 21-23). С тази молитва за

единство се злоупотребява, като тя се използва за библейско основание

за икуменическото движение, което е голямо организационно обедине-

ние на всички наричащи се християнски църкви. Това икуменическо

единство обаче за съжаление се постига, като основни християнски

учения или се изоставят напълно, или се интерпретират по съвсем нов

начин. Малкълм Мъгеридж пише: „Една от най-големите иронии на на-

шето време е, че икуменизмът тържествува точно тогава, когато вече ня-

ма нищо, за което може да се мисли икуменически. Различните религи-

озни общности най-често се обединяват така лесно, понеже, тъй като

вече почти нищо не вярват, и съответно в почти нищо вече не се разли-

чават."

Това ли е единството, за което Господ Иисус се моли в Йоан 17? Със

сигурност не. Той казва, че единството, което Той иска, ще води до то-

ва, че светът ще повярва, че Бог Го е изпратил. Много е съмнително да-

ли някое външно организационно обединение би могло да предизвика

този ефект.

Господ дефинира единството, което има предвид, с думите: „както Ти,

Отче, си в Мен и Аз в Теб, така и те да бъдат в Нас едно". Той също каз-

ва: „... както и Ние сме едно: Аз в тях и Ти в Мен, за да бъдат съвърше-

ни в едно." Какво единство свързва Отец и Сина, което можем и ние да

споделим? Не фактът, че и двамата са Бог — в това ние никога не можем

можем да участваме. Аз мисля, че Господ Иисус говори за едно единс-

тво, което се състои в морално подобие. Той се моли вярващите да бъ-

дат едно, като демонстрират пред света характера на Бога и на Христос.

Това означава живот в правда, святост, любов, чистота, дълготърпение,

самоконтрол, кротост, радост и щедрост. Роналд Сайдър пише в „Пътя

през игленото ухо", че единството, за което се е молил Христос, се е

проявило в това, че ранните християни с готовност са поделяли всичко

помежду си според нуждата на всекиго. Те са имали истинска нагласа

на „койнония" или общност. Молитвата на Иисус любящото единство

на Неговите последователи да бъде така впечатляващо, че да убеди све-

та, че Той е излязъл от Отца, е била чута - поне веднъж, в църквата в

Ерусалим! Изключителното качество на техния съвместен живот е при-

дало сила и авторитет на проповедта на апостолите (вж. Деяния

2:45-47; 4:32-35).

Такова единство би направило дълбоко впечатление на света и днес.

Ако християните имаха общо свидетелство, като излъчваха живота на

Господ Иисус, невярващите щяха да бъдат изобличени за греховността

си и да зажаднеят за жива вода. Днешната трагедия е, че много христи-

яни са почти неотличими от светските си съседи. При такива обстоятел-

ства за невярващите не е особено привлекателно да повярват.

148

24. май

„Богатството от суета ще намалее, а който събира с труд, ще го

увеличи." Притчи 13:11

„Вие може би вече сте спечелили 100,000 евро!" С такива и подобни

рекламни лозунги ни заливат постоянно, за да ни примамят към една

или друга форма на хазарт. В супермаркета ни убеждават да купим да-

дена стока, за да участваме в лотария. Искат ни името и адреса и ни

убеждават, че поръчвайки си дадено списание, вече почти сме спечели-

ли огромна награда. По телевизията всеки ден ни представят игрите за

пари като нещо забавно и много доходно.

Разбира се, освен това съществуват и явните форми на хазарт - кази-

на, конни надбягвания, надбягвания с кучета, тото с числа, футболно то-

то и пр.

Какво казва Библията за всичко това? Нищо добро.

Тя казва: „Богатството от суета ще намалее, а който събира с труд, ще

го увеличи." (Притчи 13:11)

Казва: ,Новек със зло око бърза след богатството, а не знае, че ще го

постигне недоимък." (Притчи 28:22)

Казва: , Дакто яребицата, която мъти, каквото не е снесла, така е он-

зи, който придобива богатство, но не с правда - в половината на дните

му ще го остави и в края си ще бъде безумен." (Еремия 17:11)

Макар и Десетте заповеди да не казват изрично: „Не играй хазарт!",

те казват: „Не пожелавай!" А какво друго е хазартът, ако не форма на ал-

чност?

Хазартът винаги ще има един горчив привкус за вярващите, когато по-

мислят, че при Разпятието римските войници са хвърляли жребий за

дрехата на Господ Иисус.

Ако размислим и за бедността и мизерията, които хроничните играчи

навличат на семействата си, престъпленията, които се извършват, за да

се набавят загубите, и лошата компания, която често е свързана с хазар-

та, виждаме ясно, че той няма място в живота на един християнин.

След като Павел настойчиво напътства Тимотей, че вярващият трябва

да се задоволява с храна и облекло, той го предупреждава, че „които

ламтят за обогатяване, падат в изкушение и в примка, и в много глупа-

ви и вредни страсти, които потапят хората в разорение и гибел." (1. Ти-

мотей 6:9)

149

25. май

„... иди, покажи вината му между теб и него насаме." Матей 18:5

Някой е казал или направил нещо, което по някакъв начин ни е нара-

нило или смутило. Библията ни заповядва да отидем при съответния чо-

век и да му обърнем внимание на грешката му. Но ние не искаме, пре-

калено ни е трудно.

И така, започваме да се въртим в мислите си около случая. Преповта-

ряме си какво е направил и как абсолютно не е бил прав. Когато би

трябвало да работим, мислите ни се въртят около подробностите на

проблема и стомашните си сокове „кипват". Когато би трябвало да

спим, пред очите ни отново преминава злополучното събитие и потис-

натият ни яд расте. Библията ни казва, че трябва да отидем и да му по-

кажем грешката му, но нас ни е страх да го направим.

Започваме да обмисляме как бихме могли по някакъв начин анонимно

да му изясним проблема. Или се надяваме, че ще се случи нещо, което

ще го засрами за неправилното му поведение. Но нищо не се случва.

Ние знаем какво трябва да направим, но се страхуваме от прекия сблъ-

сък лице в лице.

Междувременно цялата работа вече вреди много повече на нас откол-

кото на него. По сърдития ни вид хората веднага разбират, че нещо ни

ядосва. Когато говорят с нас, ние очевидно не присъстваме, а блуждаем

някъде с мислите си. Работата ни страда, понеже сме разсеяни. Прека-

лено сме отвлечени, за да се захванем ефективно с каквото и да било. А

Библията продължава да казва: „Иди, покажи вината му между теб и не-

го насаме." С огромно усилие на волята до този момент сме се въздър-

жали да говорим за това с някой друг, но накрая напрежението става не-

поносимо. Ние се поддаваме и разказваме историята на някого - разби-

ра се само като повод за обща молитва. Но вместо да ни съчувства, как-

то сме очаквали, другият просто казва: „Защо не отидеш и не си пого-

вориш с него, че те е наранил?"

Това ни довършва! Решаваме да захапем киселата ябълка. Подготвяме

речта си и най-накрая се подчиняваме на Божието слово, като казваме

на човека грешката му. Той възприема цялата работа изненадващо доб-

родушно, съжалява, че е станало така, и ни моли за прошка. Разговорът

свършва с молитва.

Когато си отиваме, от плещите ни е паднал голям товар. Главата ни ве-

че не бучи, а стомахът престава да ни боли. Само сме малко ядосани на

себе си, че не сме били достатъчно разумни да се подчиним на Писани-

ето веднага.

150

26. май

„Ето, послушанието е по-добро от жертвата и покорството - от

тльстината на овни." 1. Царе 15:22

Напътствията на Бога към цар Саул са били ясни: избий амаличаните

и унищожи цялото им имущество. Всичко, без изключение. Не взимай

плячка. Саул обаче пощадил цар Агаг и най-добрите овце, волове, теле-

та и агнета.

Когато Самуил го срещнал сутринта в Галгал, Саул самоуверено опо-

вестил, че е извършил точно това, което Господ бил заповядал. Но в то-

зи момент се разнесъл същински хор - овце блеели, крави мучали.

Крайно конфузно.

Самуил, разбира се, поискал да знае защо овцете блеят, ако Саул ги е

избил всичките. На това царят се опитал да замаскира непокорството

си, като обвинил народа и същевременно се извинил с религиозни съ-

ображения: „Народът взе от плячката овце и говеда, най-добрите от

поставеното под проклятие, за да пожертва на Господа, твоя Бог, в Гал-

гал."

Тогава пророкът го зашлевява с думите: „Ето, послушанието е по-доб-

ро от жертвата и покорството - от тлъстината на овни. Защото непокор-

ството е като греха на окултизма и упорството — като безбожие и идоло-

поклонство."

Покорството е по-важно от ритуали, жертви и дарения. Веднъж чух за

едно семейство, което се отнасяло към майка си с хладно презрение и

непослушание, докато тя била жива. Но когато починала, облекли тру-

па й в истински костюм на Кристиан Диор. Напразен и достоен за през-

рение опит да се компенсират години на бунт и неуважение!

Често се чува хората да защитават своите небиблейски възгледи или

небиблейски връзки с това, че така уж щели да имат по-голямо влияние.

Но Бог не се лъже от такива привидни аргументи. Той иска нашето по-

корство - а за влиянието ни Той се грижи. В действителност винаги ста-

ва така, че влиянието ни е негативно, когато ние сме непокорни. Само

когато живеем в общение с Господа, можем да упражняваме върху дру-

гите такова влияние, каквото иска Бог.

Уилиям Гърнал е казал: „Жертва без послушание е мерзост." А далеч

по-лошо е, когато маскираме непокорството си с набожни религиозни

оправдания. Бог не се оставя да бъде измамен.

151

27. май

„Кое е по-голямо - златото ли, или храмът, който е осветил златото?"

Матей 23:17

Книжниците и фарисеите по времето на Иисус мислели, че ако някой

се закълне в храма, не непременно се задължава да спази обещанията

си. Но ако се закълнял в златото на храма, това било съвсем друго не-

що. Тогава той бил обвързан от клетвата. Същата абсурдна разлика пра-

вели и между заклеването в олтара и заклеването в жертвата върху не-

го. Първата клетва можела да се наруши, втората била обвързваща.

Господ им казва, че ценностната им система е съвсем сбъркана. Хра-

мът е този, който придава особена стойност на златото, и олтарът е то-

зи, който прави жертвата специална.

Храмът е бил Божието обиталище на земята. Най-висшето предназна-

чение, за което можело да се използва златото на земята, е било за това

обиталище. Връзката му с Божия дом му придавала особена и уникал-

на стойност. Същото е било и с олтара и жертвата върху него. Олтарът

е бил неразделна част от богослужението. Никое животно не би могло

да се използва за по-благородна цел от тази - да стане жертва на олта-

ра. Ако животните имаха амбиции, всички щяха да искат тази съдба.

Един турист купил в антикварен магазин в Париж една евтина кехли-

барена огърлица. Много се учудил, когато на митницата в Ню Йорк

трябвало да плати сериозна сума. Отишъл при един бижутер, за да я

оцени, и той му предложил 25,000 долара за нея. Друг бижутер му пред-

ложил 35,000 долара. Когато туристът попитал защо огърлицата е тол-

кова ценна, бижутерът му подал лупата и му показал. На огърлицата би-

ло написано: „За Жозефина от Наполеон Бонапарт". Името на Наполе-

он правело огърлицата толкова скъпа.

Приложението би трябвало да бъде ясно. Сами по себе си ние сме ни-

що и не можем да направим нищо. Нашата връзка с Господа и с Него-

вото служение е това, което ни прави особено ценни. Спърджън е казал:

„Твоята връзка с Голгота е най-чудното и най-скъпоценното в теб."

Може би имаме изключително блестящ интелект. Можем да сме бла-

годарни за това. Но едно не бива да забравяме никога: само ако този ин-

телект се използва за Христос, той достига най-висшето си предназна-

чение. Христос е, който освещава нашия интелект.

Може би имаме таланти, за които светът е готов да плати висока цена.

Може би дори си мислим, че църквата е твърде незначителна за тях. Но

църквата е тази, която освещава нашите таланти, а не нашите таланти -

църквата.

Може би имаме пари в изобилие. Можем да ги трупаме, можем и да ги

разпиляваме за личните си забавления, но можем и да ги използваме за

Божието царство. Най-ценното приложение, за което могат да се изпол-

зват парите, е подпомагането на делото на Христос. Божието царство е,

което освещава нашето богатство, а не обратното.

152

28. май

„А ние всички, с открито лице, гледайки като в огледало Господната

слава, биваме преобразявани в същия образ от слава в слава, като от

Господния Дух." 2. Коринтяни 3:18

Библията учи, че ние ставаме като това, на което се покланяме. Тази

важна истина откриваме в нашия днешен библейски текст. Можем да го

разделим по следния начин:

А ние всички — това означава всички истински вярващи;

с открито лице — грехът е като покривало между лицето ни и Господа.

Когато изповядаме и оставим греха, ние сме с открито лице;

гледайки като в огледало - огледалото, в което гледаме, е Божието сло-

во;

Господната слава - под това се разбира Неговата нравствена красота.

В Библията ние виждаме с възхищение съвършенството на Неговия ха-

рактер, красотата на всички Негови дела и пътища;

биваме преобразявани в същия образ — ние ставаме подобни на Него.

Като Го гледаме, и ние се променяме. Колкото повече се занимаваме с

Него, толкова повече заприличваме на Него. Тази промяна става

от слава в слава - от една степен на слава към следващата. Преобра-

зяването не става изведнъж. Това е процес, който продължава, докато

съзерцаваме Господа. И тази промяна на характера ни се извършва

като от Господния Дух - Светият Дух предизвиква подобието на

Христос във всички, които с вяра се занимават с Господа—такъв, какъв-

то е разкрит в Библията.

Веднъж чух за един човек, който всеки ден ходел в един будистки

храм, сядал с кръстосани ръце и крака и съзерцавал зелената статуя.

Твърди се, че след дългогодишна медитация действително приличал на

Буда. Не знам дали това е истина, но знам, че почтителното занимаване

с Господа предизвиква нравствена прилика с Него.

Пътят на освещението минава през съзерцанието на Господ Иисус.

Общо взето е невъзможно да се мисли едновременно за Христос и за

грях. В моментите, когато сме изпълнени от Него, ние сме най-чисти от

грях. Затова би трябвало целта ни да бъде да увеличаваме времето, в ко-

ето се посвещаваме на размисъл за Господа.

153

29. май

„Не казвам това поради оскъдност..." Филипяни 4:11

Забележително е, че Павел никога не е споделял своите финансови

нужди. Той е живял живот на вяра. Вярвал е, че Бог го е призовал в Сво-

ето служение, и е бил напълно убеден, че Бог плаща за това, което по-

ръчва.

Трябва ли днес християните да оповестяват публично нуждите си или

да просят пари? Няма библейско оправдание за тази практика. Апосто-

лите са съобщавали за нуждите на други, но никога не са молели за па-

ри за себе си.

По-подходящо за живота на вяра е да разчитаме единствено на Бога.

Той ни снабдява с нужните финанси за всичко, което иска да направим.

Когато разберем как Той е приготвил точно нужната сума в точно пра-

вилния момент, вярата ни укрепва изключително много. И Господ се

прославя изключително много, когато тази грижа е била недвусмисле-

но свръхестествена. От друга страна, Той не се прославя, когато ние ма-

нипулираме финансите си чрез хитроумни техники за събиране на да-

рения.

Като използваме призиви за дарения и просяшки писма, ние можем да

вършим дела „за Бога", които може би изобщо не са по Неговата воля.

Или можем да продължаваме някое служение, след като Светият Дух

отдавна вече го е оставил. Но ако сме зависими от Неговата свръхестес-

твена грижа, ще можем да продължаваме само дотогава, докогато Той

ни носи.

Интензивните рекламни акции за събиране на дарения въведоха нови

мащаби за успех в християнската работа. Най-умелата рекламна страте-

гия получава най-много пари. Така е възможно ценни начинания да

страдат, понеже гигантските кампании събират всички пари. Вследст-

вие на това често възникват завист и разцепления.

Ч. X. Макинтош е имал твърде лошо мнение за оповестяването на

личните нужди. „Да съобщя пряко или непряко нуждите си на човешко

същество е отклонение от живота на вяра, а оттам и пряко опозоряване

на Бога. Всъщност това дори е предателство към Него. На практика то-

ва е все едно да кажа, че Бог ме е изоставил и затова сега аз трябва да

се обърна към хората за помощ. Това означава да оставя живия извор и

да се обърна към ръждясалите цистерни. Означава да поставя творени-

ето между своята душа и Бога и така да ограбя нея от богатото благос-

ловение, а Бога — от подобаващата Му слава."

Подобно пише и Кори Тен Бум: „Предпочитам да съм доверчивото де-

те на един богат баща, отколкото просяк на вратата на светските хора."

154

30. май

„Иосвен Отец, никой не познава Сина." Матей 11:27

С личността на Господ Иисус е свързана една дълбока тайна. Част от

тази тайна е свързването на абсолютната божественост и абсолютната

човечност в една личност. Така например възниква въпросът как някой,

който има Божиите качества, същевременно може да има и ограничени-

ята на смъртен човек. Никой човек не може да схване напълно личност-

та на Христос. Само Бог Отец Го разбира.

Много от най-лошите лъжеучения, от които е страдала църквата, са се

въртяли около този предмет. Пренебрегвайки собствената си ограниче-

ност, хора са се занимавали с неща, които просто са прекалено дълбоки

за тях. Някои са подчертавали божествеността на нашия Господ за смет-

ка на Неговата човешка природа. Други пък до такава степен са акцен-

тирали върху Неговото човешко естество, че са накърнявали божестве-

ността Му.

Улиям Кели пише по този въпрос: „Точката, в която се промъква заб-

лудата, е Въплъщението на Божия Син - защото тъкмо сложната лич-

ност на Господ Иисус е, която показва пълния провал на другите лич-

ности. Несъмнено има такива, които пряко отричат Неговата божестве-

на слава. Но има и един много по-хитър начин да се сваля Господ Иисус

от величието Му. Въпреки че Го признават за Бог, чрез Неговата човеш-

ка природа те размиват божествеността Му и така неутрализират изпо-

ведта на Неговата Личност. По този начин човек скоро изпада в обърк-

ване и до такава степен поставя на преден план това, което Го свързва с

нас, хората тук долу, че то измества онова, което Той има общо с Бога.

Има една-единствена проста защита, която пази душата от тези неща, и

тя се състои в това, никога да не си позволяваме да навлизаме тук или

да спорим за това, понеже така се излагаме на опасността да навлезем

в свята земя с нашата човешка глупост. На такава земя обаче не бива да

бъдем нищо друго освен поклонници. Там, където душата забрави това,

бързо ще установи, че Бог не й съдейства - че Той излага в безумието

му онзи, който се превъзнася и надменно дръзва от себе си да говори за

Господ Иисус. Единствено чрез Светия Дух можем да разберем това,

което ни е разкрито за Единородния."

Един високо ценен служител на Господа веднъж дал на своите учени-

ци съвета да се придържат стриктно към езика на Писанието, когато го-

ворят за двойната природа на нашия Господ. Когато внасяме собствени-

те си идеи и спекулации, се промъкват заблуди.

Никой не познава Сина. Само Отец Го познава.

Висшите тайни на Неговата слава

надхвърлят разбирането на създанието.

Единствено отец - о, славна истина -

може напълно да схване Сина. ^5

31. май

„Но естественият човек не възприема това, което е от Божия Дух,

защото за него е глупост; и не може да го разбере, понеже то се пре-

ценява духовно." 1. Коринтяни 2:14

Естественият човек е онзи, който не е новороден. Той няма Божия

Дух. Той не иска да приеме духовните истини, защото те му се струват

безсмислени. Но това не е всичко. Той и не може да разбере духовните

истини, защото те се разбират чрез просветлението на Светия Дух.

Необходимо е дебело да подчертаем това. Не е така, че невярващият

човек просто не желае да разбере Божиите неща. Той не може да ги раз-

бере. Той има вродена неспособност за това.

Това ми помага да се отнасям правилно към твърденията на учени,

философи и други авторитети в този свят. Докато говорят за земни не-

ща, аз ги уважавам като експерти. Но щом се опитат да навлязат в ду-

ховни области, аз не признавам тяхната компетентност за авторитетни

изказвания.

Не съм прекомерно учуден, когато някой университетски професор

или либерален църковен водач се прочуе, като поставя под съмнение

или директно отрича твърдения на Библията. Научил съм се да очаквам

това и да не му обръщам внимание — като на некомпетентно изказване.

Ясно ми е че, неновородените хора се опитват да надхвърлят възмож-

ностите си, когато говорят за Божиите неща.

Ф. У. Борхъм сравнява великите учени и философи с пасажери втора

класа на океански параход, които нямат достъп до слънчевия дек на

първа класа. „Учените и философите - сами по себе си - са така да се

каже „пасажери втора класа" и трябва да си стоят на собствения си дек.

Те не са авторитети по отношение на християнската вяра... Ние имаме

вяра, която не може да бъде разклатена от презрението на пасажерите

втора класа, но и която не получава истинска подкрепа от тяхното ут-

върждаване и симпатия."

Разбира се, понякога се явява някой учен или философ, който също е

светия. В такива случаи, казва Борхъм, „винаги откривам билет за пър-

ва класа, който се подава от джоба му; и докато се разхождам в негова-

та освежителна компания по слънчевия дек, мисля за него като за учен

точно толкова, колкото мисля и за Джон Бънян като за кацар. Ние сме

пасажери и приятели - в първа класа."

Робърт Дж. Лий казва: „Хората могат да са умни и образовани, и уче-

ни, и да знаят всичко за камъни и молекули и газове, но въпреки това те

често са същевременно напълно некомпетентни в преценката на хрис-

тиянството или на Библията."

156

1. юни

„ИГоспод беше с Йосиф и той благоуспяваше... " Битие 39:2

Чух, че в един от най-ранните английски преводи на Библията Йосиф

бил наречен в този стих „lucky fellow" - „късметлия". Може би по оно-

ва време тази дума е имала по-различно значение, но се радвам, че по-

късните преводачи са извадили Йосиф от областта на щастливите слу-

чайности.

За едно Божие дете няма щастливи случайности. Неговият живот се

ръководи, планира и пази от един любящ небесен Баща. Нищо не се

случва случайно.

И понеже това е така, не е подходящо християните да желаят на няко-

го „късмет" или пък да казват „провървя ми". Такива изрази на практи-

ка отричат истината на божественото провидение.

Невярващият свят свързва много материални неща с късмета - коми-

ночистач, четирилистна детелина, подкова (при което краищата винаги

трябвало да сочат нагоре, за да не изпадне късметът!). Хората кръстос-

ват пръсти, чукат на дърво и си плюят в пазвата, като че ли тези дейст-

вия могат да повлияят събитията в тяхна полза или да предотвратят не-

щастието.

Същите хора свързват други материални неща с лошия късмет в жи-

вота - черна котка, петък 13-ти, въобще числото 13, където и да го

срещнат. Тъжно е, че хората са поробени от такива суеверия - безсмис-

лено и безплодно робство.

В Исая 65:11 Бог заплашва със съд онези от Юда, които почитали бо-

говете на случайността: „А вие, които оставяте Господа, които забравя-

те светия Ми хълм, които приготвяте трапеза за Гад и които правите

възлияния за Мени, вас ще определя за меч и вие всички ще се наведе-

те за клане." Гад е планетата Юпитер, която е била почитана като бог на

щастието или късмета. А Мени е планетата Венера, която е била почи-

тана като богиня на съдбата.

Не знаем точно за какви конкретни грехове става дума тук, но е дос-

татъчно ясно, че хората са жертвали на идолите, свързани с късмета и

случайността. Бог е мразил това тогава, мрази го и днес.

Каква спокойна увереност ни дава знанието, че ние не сме безпомощ-

ни пионки в ръцете на сляпата случайност или на „космическата игра

на зарове", или на богинята на щастието Фортуна. Всичко в живота ни

е планирано, целенасочено и си има своето значение. Ние имаме небе-

сен Баща, а не Фортуна; Христос, а не късмет; божествена любов, а не

сляпа съдба.

157

2. юни

„ Стига! Сега, Господи, вземи душата ми, защото не съм по-добър от

бащите си. " 3. Царе 19:4

Не е необичайно Божиите мъже да изпадат в депресия, както тук

Илия. Мойсей и Йона също са си пожелавали да умрат (Изход 32:32;

Йона 4:3). Господ не е обещавал на вярващите запазване от такива труд-

ности. Наличието на такава потиснатост не непременно е показател за

липса на вяра или духовност. Такова нещо може да се случи на всеки от

нас.

Когато ни се случи, нещата изглеждат горе-долу така: ние се чувства-

ме изоставени от Бога, въпреки че знаем, че Той никога не изоставя

Своите. Търсим утеха в Божието слово, но постоянно се натъкваме на

места, които говорят за непростимия грях или за безнадеждното състо-

яние на отпадналите. Или се борим отчаяно с някоя болест, която не мо-

же да се излекува нито с лекарства, нито с операция. Нашите приятели

ни казват, че трябва да се съвземем и веднага да излезем от дупката, но

никога не ни казват как точно се прави това. Молим се и копнеем за бър-

зо изцеление, но установяваме, че депресията идва с килограми, а си

отива с грамове. Единственото, за което можем все още да мислим, сме

самите ние и нашата окаяност. В отчаянието си пожелаваме да можех-

ме чрез някаква драматична намеса на Бога да умрем.

Такава депресия може да има различни причини. Може проблемите да

са здравословни - например малокръвието може да доведе дотам, че

мислите ни да се объркат. Може и причините да са духовни, напр. грях,

който не е изповядан или не е простен. Може да има и душевни причи-

ни, напр. неверността на брачен партньор. Преумора от работа или ек-

стремно умствено натоварване могат да доведат до нервно изтощение.

Причината може да бъде и някакво медикаментозно лечение, на което

организмът ни реагира отрицателно.

Какво може да се направи? Първо трябва да дойдем в молитва пред

Бога и да Го помолим да изпълни с нас и в нас Своите чудни планове.

Трябва да изповядаме и оставим всички грехове, които са ни известни.

Трябва да простим на всеки, който по някакъв начин ни е навредил.

След това трябва да отидем да лекар и да си направим подробни изслед-

вания, за да изключим като възможност всички здравословни причини.

Трябва да вземем драстични мерки, за да отстраним източниците на

стрес, грижи, прекомерно работене и други неща, които ни потискат. Ре-

довният сън, добрата храна и физическите дейности на открито са доб-

ра терапия.

Оттам нататък трябва да се научим да спазваме равномерно темпо в

живота си, като съумяваме да казваме „не" на изискванията, които мо-

же би отново ще ни доведат до ръба на катастрофата.

158

3. юни

„Затова и аз се старая да имам винаги непорочна съвест — и спрямо

Бога, и спрямо хората. " Деяния 24:16

В едно общество като нашето и с покварена стара природа като наша-

та ние постоянно се сблъскваме с етични проблеми, които поставят на

изпитание истинността на нашата вярност към християнските принци-

пи.

Например един студент бива изкушен да преписва на изпитите си. Ако

всички нечестно придобити дипломи и титли трябваше да бъдат върна-

ти, училищата и университетите сигурно нямаше да могат да ги побе-

рат.

Данъкоплатецът постоянно е изкушавай да декларира по-ниски дохо-

ди и по-високи разходи или пък да укрива важни информации.

Подкупът е основно средство в икономическия живот, в политиката и

в правото. Корупцията изкривява правото. Подаръците променят възг-

ледите и са важно средство за сключване на договори. Комисионните на

черно осигуряват поръчки. Институциите пренебрегват някои факти

при наличие на достатъчно добра „смазка".

Почти всяка професия си има своите собствени изкушения към нечес-

тност. Лекарят християнин трябва с подписа си да потвърди искания

към застраховката, които са явно неоснователни. Вярващият адвокат

трябва да се пита дали да защитава престъпник, за когото знае, че е ви-

новен, или дали да поеме бракоразводно дело, в което и двете страни са

християни. Търговецът на автомобили втора употреба води вътрешна

борба дали да превърти километража, за да продаде колата по-изгодно.

Работникът е изправен пред решението дали да се присъедини към

профсъюз, което в случай на стачка би го задължило да участва в насил-

ствени действия. Трябва ли стюардесата християнка да налива на път-

ниците алкохол (и има ли изобщо избор, след като веднъж е избрала та-

зи професия)? Трябва ли един вярващ спортист да се състезава в Гос-

подния ден? Трябва ли един търговец християнин да продава цигари,

които е доказано, че предизвикват рак?

Кое е по-лошо за един вярващ архитект - да проектира нощен клуб

или сградата на някоя модернистка либерална църква? Трябва ли една

християнска организация да приема дарения от бирена фабрика? Или от

християнин, който живее в грях? Трябва ли един управител на магазин

по Рождество да приема като подарък от някой от снабдителите си ка-

шон портокали или мармалад?

Най-доброто правило, според което могат да се решат тези въпроси,

се съдържа в нашия днешен текст -, да имаме винаги непорочна съвест,

и пред Бога, и пред хората".

159

4. юни

„Велик е Господ и всеславен и неизследимо е величието Му. "

Псалм 145:3

Размишлението за Бога несъмнено е най-възвишеното нещо, с което

може да се занимава човешкото мислене. Възвишените мисли за Бога

облагородяват всеки аспект от живота ни. Ако в мислите си омаловажа-

ваме Бога, това ни разрушава.

Бог е много велик. След едно величествено описание на Божието мо-

гъщество и слава Йов казва: „Ето, това са само краищата на Неговите

пътища, и колко слаб шепот чуваме от Него! А гърма на силата Му кой

ще разбере?" (Йов 26:14) Ние виждаме само краищата на пътищата му

и чуваме от Него само шепот!

Псалмистът описва, че земята се разтреперва само от Божия поглед, а

докосването Му води до изригване на вулкани (Псалм 104:32).

Господ трябва да се наведе, за да види нещата на небесата (Псалм

113:6). Той е толкова велик, че нарича всички звезди по име (Псалм

147:4).

Когато Исая казва, че полите на Божията слава са изпълвали храма

(Исая 6:1), той оставя на нашето въображение да си представим какъв

трябва да е изгледът на цялата му слава. По-нататък той описва Бога ка-

то Онзи, който измерва океаните с шепа, а небесата — с педя (Исая

40:12). За Него народите са като капка във ведро или прашинка на вез-

ните (Исая 40:15). Всички гори на Ливан и всичките му животни не би-

ха стигнали за всеизгаряне, достойно за Неговото величие (Исая 40:16).

Пророк Наум казва: „Господ — пътят Му е във вихрушка и буря и об-

лаците са праха на краката Му." (Наум 1:3)

Насред едно главозамайващо описание на Божията слава Авакум каз-

ва: „... там е скривалището на силата Му" (Авакум 3:4). С това той има

предвид, че човешкият език е просто безсилен да опише явно Неговата

слава.

Когато през следващите дни разглеждаме някои от качествата на Бога,

нека това ни подтикне към:

- възхищение - понеже Той е чуден;

- поклонение - за това, което Той е, и за всичко, което е извършил за

нас;

- доверие - понеже Той е достоен за нашето пълно и непоклатимо до-

верие;

- служение — защото една от най-великите привилегии в живота е да

служим на такъв Господ;

- подражание — понеже Неговата воля е да ставаме все по-подобни на

Него.

160

5. юни

„Бог... знае всичко." 1. Иоаново 3:20

Всезнанието на Бога означава, че Той има пълно знание за всичко. Той

никога не е учил и не може да учи.

Едно от най-великите места в Библията, които говорят за това, е

Псалм 139:1-6, където Давид пише: „Господи, Ти си ме изследвал и

познал. Ти знаеш сядането ми и ставането ми, разбираш мислите ми от-

далеч. Издирваш ходенето ми и лягането ми и с всичките ми пътища си

запознат. Защото още няма дума на езика ми, а ето, Господи, Ти я зна-

еш цяла. Ти си ме оградил отпред и отзад и си положил върху мен ръ-

ката Си. Това знание е пречудно за мен, високо е, не мога да го стигна."

В Псалм 147:4 научаваме, че Бог изброява цялото множество на звез-

дите и ги нарича всичките по име. Това ни изумява още повече, когато

напр. сър Джеймс Джийнс ни казва, че „общият брой на звездите във

Вселената вероятно е от порядъка на общия брой на песъчинките по

морските брегове в целия свят."

Нашият Господ напомня на учениците Си, че нито едно врабче не па-

да на земята, без небесният ни Отец да знае това. На същото място Той

казва, че дори и космите на главата ни са всички преброени (Матей

10:29-30).

Ясно е, че „всичко е голо и разкрито пред очите на Този, пред когото

има да отговаряме" (Евреи 4:13), което ни кара да възкликнем заедно с

Павел: „О, колко дълбоко е богатството на мъдростта и познанието на

Бога! Колко непостижими са Неговите съдби и неизследими пътищата

Му!" (Римляни 11:33)

Божието всезнание има голямо практическо значение за нашия живот.

От една страна това е предупреждение за нас. Бог вижда всичко, което

правим. Не можем да скрием нищо от Него.

От друга страна то е и утеха. Той знае всичко, п£ез което преминава-

ме, както казва Йов: „Той обаче знае пътя ми..." (Иов 23:10). Той брои

скитанията ни и записва сълзите ни в Своята книга (Псалм 56:8).

Това е и насърчение за нас. Той е знаел всичко за нас и въпреки това

ни е спасил. Той знае какво чувстваме при поклонение и молитва, дори

и да не можем да го изразим.

И накрая, тук има и едно голямо чудо. Въпреки че Бог е всезнаещ, Той

може да забравя греховете, които е простил. Дейвид Сиймъндс казваше:

„Не зная как Божието всезнание може да забравя, но знам, че забравя."

161

6. юни

„Не изпълвам ли Аз небесата и земята? — заявява Господ."

Еремия 23:24

Когато говорим за Божието всеприсъствие, това значи, че Той е еднов-

ременно навсякъде. Един пуритан на име Джон Ероусмит разказва за

един езически философ, който попитал: „Къде е Бог?" Християнинът

отговорил: „Мога ли първо да те попитам къде не е Той?"

В Америка един атеист написал на една стена: „Бог не е никъде"

(„God is nowhere"). Едно детенце минало оттам и написало отдолу: „Бог

сега е тук" („God is now here").

На Давид дължим един класически текст за Божието всеприсъствие:

„Къде да отида от Духа Ти? Или къде да избягам от присъствието Ти?

Ако се изкача на небето, Ти си там; ако си постеля в Шеол, ето Те и там!

Ако взема крилете на зората, ако се заселя в най-отдалечените краища

на морето, дори и там ще ме води ръката Ти и ще ме държи десницата

Ти!" (Псалм 139:7-10)

Когато говорим за всеприсъствие, трябва внимателно да се пазим от

едно объркване с пантеизма. Той казва, че всичко е бог. В някои от не-

говите форми хората се покланят на дърветата или реките, или природ-

ните сили. За разлика от това, истинският Бог владее и изпълва цялата

Вселена, но самият Той съществува независимо от нея и е по-велик от

нея.

Какви практически следствия трябва да има Божието всеприсъствие в

живота на Неговия народ?

Първо, разбира се, то ни напомня, че не можем да се скрием от Бога.

Не можем да Му избягаме.

Но в знанието, че Бог е винаги и навсякъде при Своите, се крие и не-

изказана утеха. Той никога не ни напуска. Ние никога не сме сами.

И накрая, Неговото всеприсъствие е и голямо предизвикателство за

нас! Тъй като Той винаги е с нас, ние трябва да живеем в святост и да

се отделяме от света.

Той е обещал Своето специално присъствие, когато двама или трима

са събрани в Неговото име - тогава Той е сред тях. Това би трябвало да

води до дълбоко страхопочитание и тържествена сериозност в събрани-

ята на светиите.

162

7. юни

„Защото Господ, нашият Бог, Всемогъщият, се възцари!"

Откровение 19:6

Божието всемогъщество означава, че Той може да направи всичко, ко-

ето не е в противоречие с Неговите други качества. Нека чуем едино-

душното свидетелство на Писанието: „Аз съм Бог, Всемогъщият." (Би-

тие 17:1) „Има ли нещо невъзможно за Господа?" (Битие 18:14) „Зная,

че ти можеш всичко и нито едно Твое намерение не може да бъде възп-

репятствано." (Йов 42:2) „Няма нищо невъзможно за Теб." (Еремия

32:17) „За Бога всичко е възможно." (Матей 19:26) „Защото за Бога ня-

ма нищо невъзможно." (Лука 1:37)

Но естествено Бог не може да направи нищо, което противоречи на

Неговия собствен характер. Например, за Бога е невъзможно да лъже

(Евреи 6:18). Той не може да се отрече от Себе Си (2. Тимотей 2:13). Той

не може да съгрешава, тъй като е абсолютно свят. Не може да се прова-

ля и да изоставя Своите, защото е напълно достоен за доверие.

Ние виждаме Божието всемогъщество в Неговото Творение и в това,

че Той поддържа в съществуване Вселената. Виждаме го и в Неговото

провидение, в спасението на грешниците и Неговия съд над онези, ко-

ито отказват да се покаят. Най-великото разкриване на Божията мощ в

Стария Завет е било извеждането на Неговия народ от Египет, а в Но-

вия Завет - Възкресението на Христос.

След като Бог е всемогъщ, никой не може да се бори срещу Него и да

има някакви изгледи за успех. „Няма мъдрост и няма разум, и няма съ-

вет срещу Господа." (Притчи 21:30)

След като Бог е всемогъщ, вярващият винаги е на страната на победи-

теля. Един заедно с Бога винаги е мнозинство. „Ако Бог е откъм нас,

кой ще бъде против нас?" (Римляни 8:31)

След като Бог е всемогъщ, ние можем с молитва да навлезем в област-

та на невъзможното. Както се казва в една песен, ние можем да се сме-

ем на невъзможните неща и да молим: „Нека да стане!"

След като Бог е всемогъщ, ние имаме неизразима утеха, понеже:

Господ може да реши всеки проблем,

може да разплете възлите на живота.

Няма нищо твърде трудно за Иисус,

няма нищо невъзможно за Него.

„Ако моята слабост се опира на Неговата сила, тогава всичко е лесно."

163

8. юни

„На единия премъдър Бог да бъде слава чрез Иисус Христос за вечни

векове." Римляни 16:27

Божията мъдрост преминава като червена нишка през цялата Библия.

Например: „У Него са мъдрост и сила, Той има съвет и разум. В Него са

сила и мъдрост, измаменият и измамникът са Негови." (Иов 12:13,16)

„Господи, колко многобройни са Твоите дела! Всички тях Ти си извър-

шил с мъдрост. Земята е пълна с Твоите творения." (Псалм 104:24) „С

мъдрост Господ основа земята, с разум установи небесата." (Притчи

3:19) „Да бъде благословено Божието Име от века и до века, защото

мъдростта и силата са Негови!" (Даниил 2:20) „Понеже в Божията мъд-

рост светът не позна Бога чрез мъдрост, Бог благоволи чрез глупостта

на това, което се проповядва, да спаси вярващите." (1. Коринтяни 1:21)

„А вие сте от Него в Христос Иисус, който стана за нас мъдрост от Бо-

га..." (1. Коринтяни 1:30)

Божията мъдрост означава Неговото съвършено знание, Неговата ви-

наги точна способност за преценка и Неговите безпогрешни решения.

Някой е определил Божията мъдрост като способността да постигне

най-добрите възможни резултати с най-добрите възможни средства. То-

ва е много повече от знание. По-скоро е способността да се прилага

правилно знанието.

Всички Божии дела изразяват Неговата мъдрост. Чудната конструкция

на човешкото тяло например красноречиво свидетелства за нея.

Виждаме Божията мъдрост и в чудния план за нашето спасение. Бла-

говестието ни казва, че наказанието за греховете ни е понесено, Божия-

та справедливост е удовлетворена, Неговата благодат се е изляла в прав-

да и сега вярващият в Христос има далеч по-славно положение, откол-

кото би могъл да има, ако Адам не беше паднал в грях.

Сега, когато сме спасени, Божията мъдрост е чудна утеха за нашите

души. Знаем, че Бог е твърде мъдър, за да прави грешки. Въпреки че в

живота има неща, които са трудни за разбиране, ние знаем, че Бог ни-

кога не греши.

Можем да се доверим напълно на Неговото водителство. Той знае

края още от началото. Той познава пътеките на благословението, които

за нас са напълно непознати. Неговият път е съвършен.

И накрая, Той иска и ние да растем в мъдрост. Ние трябва да сме мъд-

ри за доброто (Римляни 16:19). Трябва да внимаваме как се държим -

както подобава на мъдри хора - и при това да изкупваме благоприятно-

то време, защото дните са лоши (Ефесяни 5:15-16). Трябва да бъдем

мъдри като змиите, но беззлобни и искрени като гълъбите (Матей

10:16).

164

9. юни

„ Свят, свят, свят е Господ Бог Всемогъщ, който е бил, който е, и кой-

то идва!" Откровение 4:8

Когато говорим за Божията святост, разбираме, че Той е духовно и мо-

рално съвършен в Своите мисли, дела, мотиви и във всяко друго отно-

шение. В Него няма никакъв грях или нечистота. Той не може да не бъ-

де съвършено чист. Свидетелството на Писанието за Божията святост е

изобилно. Ето няколко примера: „Бъдете свети, защото Аз, Господ, ва-

шият Бог, съм свят." (Левит 19:2) „Никой не е свят като Господа." (1. Ца-

ре 2:2) „Господи, Боже мой, Свети мой! ... Очите Ти са твърде чисти, за

да гледаш злото, и не можеш да погледнеш нещастие." (Авакум

1:12-13) „Бог не се изкушава от зло и Той никого не изкушава." (Яков

1:13) „Бог е светлина и в Него няма никаква тъмнина." (1. Йоаново 1:5)

„Защото само Ти си свят." (Откровение 15:4)

В Неговите очи дори и звездите не са чисти (Йов 25:5).

Свещенството и системата от жертви в Стария Завет освен другите не-

ща са демонстрирали и Божията святост. Те са показвали, че грехът раз-

деля Бога от човека и е необходимо някакво средство, за да се прескочи

пропастта, както и че човекът може да се доближи до светия Бог един-

ствено на основата на пролята жертвена кръв.

Божията святост се разкрива по уникален начин на кръста. Когато Бог

гледа от небето и вижда Своя Син да носи нашите грехове, Той изоста-

вя Своя Възлюбен през трите ужасни часа на мрака.

Приложението на тази истана за нас е ясно. Божията воля е ние да бъ-

дем свети. „Това е Божията воля — вашето освещение." (1. Солунци 4:3)

„Както е свят Този, който ви е призовал, така бъдете и вие свети в цяло-

то си поведение." (1. Петрово 1:15)

Когато мислим за Божията святост, това трябва да ни изпълни и с дъл-

боко чувство на страх, както Той някога е казал на Мойсей: „Събуй

обувките от краката си, защото мястото, на което стоиш, е свята земя."

(Изход 3:5)

Томас Бини (1798 - 1874, английски проповедник и поет) с изумление

говори за светостта, която се изисква, за да стои човек в Божието при-

състивие:

Вечна светлина! Вечна светлина!

Колко чиста трябва да бъде душата,

за да не погине, под Твоя изпитващ поглед,

а да може с мир и радост да гледа живота и Теб.

Сърцата ни се изливат в поклонение, когато осъзнаем, че сме получи-

ли необходимата чистота чрез вярата в Господ Иисус.

165

10. юни

„Аз, Господ, не се изменям." Малахия 3:6

Божията неизменност е това качество на Бога, което Го описва като

вечно постоянен. Той не се променя във вътрешното Си естество. Не се

променя в Своите качества. Не се променя в принципите, според които

действа.

Псалмистът подчертава контраста между променливата съдба на не-

бето и земята и Божията неизменност: „Те ще погинат, но Ти пребъд-

ваш, те всички ще овехтеят като дреха, като одежда ще ги смениш и ще

бъдат изменени. Но Ти си същият..." (Псалм 102:26-27) Яков описва

Господа като „Отец на светлините, в когото няма изменение, нито сян-

ка от промяна" (Яков 1:17).

Други места в Писанието ни казват, че Бог не се разкайва. „Бог не е

човек, че да лъже, нито човешки син, че да се разкае." (Числа 23:19) „А

и Силният на Израил няма да излъже и няма да се разкае, защото Той не

е човек, че да се разкайва." (1. Царе 15:29)

Но как тогава да разбираме стиховете, които казват, че Бог се е разка-

ял за нещо? „И Господ се разкая, че беше създал човека на земята." (Би-

тие 6:6) „Господ се разкая, че беше направил Саул цар над Израил." (1.

Царе 15:35) Виж също и Изход 32:14 и Йона 3:10.

В това няма противоречие. Бог винаги действа според тези два прин-

ципа: Той винаги награждава послушанието и наказва непослушанието.

Когато един човек се обърне от послушание в непокорство, Бог трябва

да остане верен на естеството Си и да се обърне от първия принцип към

втория. Това за нас изглежда като разкайване и затова е назовано така на

лесно разбираем за нас език. Но това в никакъв случай не означава про-

мяна или съжаление.

Бог винаги е съшият. Това дори е едно от Неговите имена: „Ти си съ-

щият." (Псалм 102:27) Неговата неизменност се изразява и от Неговото

Име „Аз съм". (Изход 3:14; Второзаконие 32:39)

Божията неизменност е била голямо утешение за Неговите светии от

всички времена и те са я възпявали в своите песни. Ето безсмъртните

редове на Хенри Ф. Лайт (1793 - 1847):

Тление, промяна вред в тоз свят цари.

Ти неизменен си, със мен бъди!

Това също е едно от качествата на Бога, на които ние трябва да подра-

жаваме. Ние трябва да бъдем твърди, постоянни и последователни. Ако

сме непостоянни, капризни или колебливи, представяме на света изкри-

вен образ на нашия Отец.

„Бъдете твърди, непоколебими и преизобилствайте винаги в Господ-

ното дело, като знаете, че в Господа вашият труд не е напразен." (1. Ко-

ринтяни 15:58)

166

11. юни

„В това се състои любовта — не че ние възлюбихме Бога, а че Той въз-

люби нас и прати Сина Си като умилостивете за нашите грехове."

1. Йоаново4:10

Любовта е това качество на Бога, поради което Той обсипва с безгра-

нична милост хората. Неговата любов се разкрива в това, че Той дава на

възлюбените Си добри и съвършени дарове.

Тук можем да приведем само няколко от безбройните библейски сти-

хове, които говорят за тази любов! „Да, с вечна любов те възлюбих и те

привлякох с милост." (Еремия 31:3) „Но Бог доказа Своята любов към

нас в това, че когато бяхме още грешници, Христос умря за нас." (Рим-

ляни 5:8) „Бог обаче, който е богат на милост, поради голямата любов,

с която ни възлюби ... ни съживи ..." (Ефесяни 2:4) И, разбира се, най-

известният от всички: „Защото Бог толкова възлюби света, че даде Своя

Единороден Син, за да не погине нито един, който вярва в Него, а да

има вечен живот." (Йоан 3:16)

Когато Йоан казва: „Бог е любов" (1. Йоаново 4:8), с това той не дава

определение на Бога, а подчертава, че любовта е един от ключовите еле-

менти на божествената същност. Ние не се покланяме на любовта, а на

Бога на любовта.

Неговата любов не е имала начало и не може да има край. Тя е безгра-

нична. Тя е напълно чиста, без никаква следа от егоизъм или някакъв

друг грях. Тя е жертвоготовна и не пита за цената. Тя търси само доб-

рото на другите и не очаква отплата. Тя се излива върху несимпатични-

те също както върху приятните; върху враговете както и върху прияте-

лите. Нейният източник не е привлекателността на тези, които я полу-

чават, а единствено добрината на този, който я оказва.

Практическите последствия от тази възвишена истина са очевидни.

„И така, бъдете подражатели на Бога като възлюбени деца и живейте в

любов, както и Христос ни възлюби и предаде Себе Си за нас." (Ефеся-

ни 5:1-2) Нашата любов трябва да се издига към Бога, да обгръща на-

шите братя и сестри и да се излива към неспасения свят.

Размишлението за Неговата любов трябва да ни подтикне и към дъл-

боко поклонение. Падайки в краката Му ние отново и отново трябва да

казваме:

Как можеш да ме обичаш, както го правиш,

и същевременно да си Бог, който си -

това е мрак за моя разум,

но светлина за моето сърце.

167

12. юни

„А Бог на всяка благодат, който ви е призовал за Своята вечна слава в

ХристосИисус ..." 1. Петрово 5:10

Божията благодат е Неговото благоволение и Неговата добронамере-

ност към тези, които не ги заслужават, които всъщност заслужават точ-

но обратното, но са се доверили на Иисус Христос като на Свой Господ

и Спасител.

Ето четири от по-известните стихове за Божията благодат: „Законът

беше даден ^фез Мойсей, а благодатта и истината дойдоха чрез Иисус

Христос." (Йоан 1:17) „... но се оправдават даром от Неговата благодат

чрез изкуплението, което е в Христос Иисус." (Римляни 3:24) „Защото

знаете благодатта на нашия Господ Иисус Христос - че като беше богат,

за вас стана беден, за да станете вие богати чрез Неговата бедност." (2.

Коринтяни 8:9) „Защото по благодат сте спасени чрез вяра, и то не от

сами вас - това е дар от Бога - не чрез дела, за да не се похвали никой."

(Ефесяни 2:8-9)

Някои прославят Божията благодат като най-славната от всички Него-

ви добродетели. Самуел Дейвис (1723 - 1761, американски проповед-

ник на съживлението, съосновател и президент на университета Прин-

стьн) пише:

Велики Боже на чудесата! Всички Твои пътища

показват Твоите божествени качества.

Но блестящата слава на благодатта Ти

надхвърля всички Твои чудеса:

Кой е Бог, който прощава като Теб?

Кой дава благодат тъй изобилно даром?

Но кой може да каже, че някое от Божиите качества е по-велико от

друго?

Бог винаги е бил Бог на благодатта - и в Стария, и в Новия Завет. С

идването на Христос обаче този аспект на Неговото същество е проли-

чал наново и по много специален начин.

Ако веднъж сме разбрали Божията благодат, това ни прави поклонни-

ци завинаги. Ние се питаме: „Защо Той е избрал точно мен? Защо Гос-

под Иисус е трябвало да пролива кръвта Си за толкова недостоен човек

като мен? Защо Бог не само ще ме спасява от пъкъла, но и освен това

ще ме благославя с всяко духовно благословение в небесни места и ще

ме определя да прекарам вечността с Него в небето?" Тогава не е чуд-

но, че възпяваме тази поразителна благодат, която е спасила окаяни тва-

ри като нас!

Но Бог иска Неговата благодат да е видима и в нашия живот и да се

излива към другите. Той иска нашето общуване с хората да е белязано

от Неговата благодат. Думите ни трябва винаги да са с благодат, подп-

равени със сол (Колосяни 4:6). Ние трябва сами да ставаме бедни, за да

обогатяваме други (2. Коринтяни 8:9). Ние трябва да оказваме благово-

ление и добронамереност на презрените и необичаните.

168

13. юни

„Бог обаче, който е богат на милост..." Ефесяни 2:4

Божията милост е Неговото съчувствие, Неговата доброта и Неговото

състрадание към онези, които са виновни, които са се провалили, които

са отчаяни или в беда. Писанието подчертава, че Бог е богат на милост

(Ефесяни 2:4), Той е „многомилостив" (Псалм 86:5). Неговата милост е

голяма (1. Петрово 1:3), тя се възвеличава до небесата (Псалм 57:10).

„Колкото са високо небесата над земята, толкова е голяма милостта Му

към онези, които Му се боят." (Псалм 103:11) Бог е наречен „Отец на

милостите" (2. Коринтяни 1:3). Казва се, че той е „много жалостив и ми-

лостив" (Яков 5:11). Той оказва милостта Си безпристрастно: „Той пра-

ви слънцето Си да изгрява и над злите, и над добрите; и дава дъжд и на

праведните, и на неправедните." (Матей 5:45) Хората не се спасяват

чрез праведни дела (Тит 3:5), а чрез Неговата суверенна милост (Изход

33:19; Римляни 9:15; Тит 3:5). Неговата милост е от поколение в поко-

ление за онези, които Му се боят (Псалм 136:1; Лука 1:50), но за онези,

които отказват да се покаят, тя е само за този живот.

Има разлика между благодат и милост. Благодатта означава, че Бог ме

обсипва с благословения, които не заслужавам. Милостта означава, че

Той не ми налага наказанието, което всъщност заслужавам.

С всяко учение на Светото Писание са свързани и известни задълже-

ния от наша страна. Божиите милости изискват на първо място да пред-

ставим телата си като жива, свята, угодна на Бога жертва (Римляни

12:1). Това е най-разумното, уместно, целесъобразно, здраво и нормал-

но нещо, което можем да направим.

Но освен това Бог иска и да бъдем милостиви един към друг. За ми-

лостивите е обещана специална награда: „Блажени милостивите, защо-

то на тях ще се окаже милост." (Матей 5:7) Господ предпочита милост

пред жертва (Матей 9:13), т. е. дори много жертвоготовни дела нямат

стойност, ако не са свързани с личен живот в страх от Бога.

Добрият самарянин е човек, който оказва милост на ближния си. Ние

оказваме милост, като храним гладните, обличаме бедните, грижим се

за болните, посещаваме вдовиците и сирачетата в нуждата им и плачем

заедно с плачещите.

Ние сме милостиви, когато не използваме възможността да си отмъс-

тим на някой, който ни е сторил неправда, или когато оказваме милост

на някой, който се е провалил.

Като помним постоянно какви сме ние в същността си, трябва да се

молим за милост и за себе си (Евреи 4:16), и за другите (Галатяни 6:16;

1. Тимотей 1:2).

И накрая, Божиите милости трябва да подтикнат сърцето ни да възпее

Неговата хвала:

Когато душата ми, Боже, се събужда

и гледа всички Твои милости,

в мен блика буйна радост, преливам

от възхита, любов, поклонение. j ^g

14. юни

„Божият гняв се открива от небето срещу всяко безбожие и неправ-

да на хората." Римляни 1:18

Божият гняв е Неговата неудържима ярост и Неговото отплащащо на-

казание, насочени срещу непокаяния грешник във времето и във веч-

ността. А. У. Пинк посочва, че това също така е божествена добродетел,

както и Неговата вярност, мощ и милост. Няма нужда да се извиняваме

за Божия гняв.

Като размисляме за него, трябва да имаме предвид няколко неща.

Между Божията любов и Неговия гняв няма противоречие. Истинска-

та любов наказва греха, бунта и непокорството.

Когато хората отхвърлят Божията любов, какво друго остава освен

Неговия гняв? Във вечността има само две места — рай и пъкъл. Ако хо-

рата отхвърлят рая, те сами се решават за пъкъла.

Бог не е приготвил пъкъла за хората, а за дявола и неговите ангели

(Матей 25:14). Господ не благоволява в смъртта на безбожния (Езекиил

33:11). Но за онзи, който отхвърля Христос, няма друга възможност.

Божият съд е наречен „чудно дело" и „удивителна работа" (Исая

28:21). Това изглежда намеква, че Бог много повече обича да оказва ми-

лост (Яков 2:13).

Божият гняв не съдържа чувства на отмъщение или омраза. Той е

справедлив гняв, неопетнен от никакъв грях.

Божият гняв е качество, на което ние не сме призовани да подражава-

ме. Единствено Той има правото да го упражнява, защото единствено

Той може да го направи съвършено справедливо. Затова Павел пише на

римляните: ,3ъзлюбени, не си отмъщавайте, а дайте място на Божия

гняв; защото е писано: „На Мен принадлежи отмъщението, Аз ще отп-

латя, казва Господ." (Римляни 12:19)

Християнинът може да проявява справедлив гняв, но той трябва да

бъде наистина справедлив. Той не бива да се предава на греховен гняв

(Ефесяни 4:26). И справедливият гняв трябва винаги да се упражнява за

защита на Божията чест, никога за наша самозащита или оправдание.

Ако наистина вярваме в Божия гняв, това трябва да ни подтиква да из-

лезем навън, за да споделяме благовестието с онези, които все още са на

широкия път, водещ към погибел. И ако проповядваме Божия гняв,

трябва да го правим със сълзи на съчувствие.

170

15. юни

„Милосърдията Му не свършват. Те се подновяват всяка сутрин, голя-

ма е Твоята вярност." Плач на Еремия 3:22-23

Бог е верен и истинен. Той не може да лъже или да мами. Той не мо-

же да вземе обратно думите Си. Той е напълно достоен за доверие и на

Него може да се разчита за всичко. Никое от Неговите обещания няма

да остане неизпълнено.

„Бог не е човек, че да лъже, нито човешки син, че да се разкае. Той ка-

за и няма ли да извърши? Той говори и няма ли да го извърши? Изгово-

ри и няма ли да го утвърди?" (Числа 23:19) „Затова знай, че Господ, тво-

ят Бог, Той е Бог, верният Бог." (Второзаконие 7:9) „Твоята вярност е във

всички поколения." (Псалм 119:90)

Ние виждаме Божията вярност в това, че Той ни е призовал в общение

със Своя Син (1. Коринтяни 1:9). Виждаме я в това, че Той не допуска

да бъдем изкушени повече, отколкото ни е силата (1. Коринтяни 10:13).

Виждаме я в това, че Той ни утвърждава и ни пази от лукавия (2. Солун-

ци 3:3). Въпреки че мнозина са неверни, Той остава верен, понеже не

може да се отрече от Себе Си (2. Тимотей 2:13).

Господ Иисус е въплътената истина (Йоан 14:6). Божието слово е ос-

вещаваща истина (Йоан 17:17). „Бог е истинен, а всеки човек — лъж-

лив." (Римляни 3:4)

Знанието, че Бог е верен и истинен, изпълва душите ни с доверие. Ние

знаем, че Неговото слово не може да бъде осуетено и че Той ще извър-

ши това, което е обещал (Евреи 10:23). Например знаем, че сме спасе-

ни за цялата вечност, понеже Той казва, че никоя от Неговите овце ни-

кога няма да погине (Йоан 10:28). Знаем, че никога няма да бъдем в ли-

шение, защото Той е обещал да снабди всяка наша нужда (Филипяни

4:19).

Бог иска и Неговите хора да бъдат верни и истинни. Той иска ние да

държим на думата си. Иска да спазваме уговорките си и да сме достой-

ни за доверие. Ние трябва да избягваме лъжи, преувеличения и полуис-

тини. Християните естествено трябва да бъдат верни на брачните си

клетви. Те трябва да бъдат верни в изпълнението на задачите си в цър-

квата, в работата си и вкъщи.

Колко трябва да сме благодарни на Господа и да Го славим за Негова-

та вярност! Той е Бог, който не може да ни разочарова.

Той не може да разочарова - защото е Бог.

Той не може да разочарова - Той даде Своята дума.

Той не може да разочарова - ще ни доведе до края.

Той не може да разочарова - ще ни възвиси.

171

16. юни

„А нашият Бог е в небесата, върши всичко, което Му е угодно. "

Псалм 115:3

Бог е суверен. Това означава, че Той е абсолютният властелин над

Вселената и може да прави всичко, което Му е угодно. Но бързаме да

добавим, че това, което Му е угодно, винаги е правилно. Неговите пъ-

тища са съвършени.

В Исая Господ казва: „Намерението ми ще се извърши и ще направя

всичко, което Ми е угодно." (46:10) Когато Навуходоносор бива изцелен

от лудостта си, той казва: „По волята Си Той постъпва с небесната войс-

ка и със земните жители и никой не може да Му каже: Какво правиш

Ти?" (Даниил 4:35) Апостол Павел подчертава, че човекът няма право

да поставя под въпрос Божиите действия: „Но, о, човече, кой си ти, че

да отговаряш против Бога? Направеното нещо ще каже ли на онзи, кой-

то го е направил: Защо си ме направил така?" (Римляни 9:20) А на дру-

го място той казва, че Бог „върши всичко по решението на Своята воля"

(Ефесяни 1:11).

Спърджън казва: „Ние проповядваме един Бог, който седи на престол,

и Неговото право да действа спрямо Своите, както Той иска, да разпо-

лага със Своите творения, както на Него Му се струва добре, без при то-

ва да ги пита за мнението им."

Казано по-просто, учението за Божия суверенитет е това учение, кое-

то оставя Бога да бъде Бог.

Това е истина, която ме изпълва с благоговейно удивление. Аз не мо-

га да разбера всички нейни подробности, но мога да почитам Бога и да

Му се покланям за Неговото всевластие.

Това е истина, която ме покорява пред Него. Той е грънчарят, аз съм

глината. Той има права над мен и заради сътворението, и заради изкуп-

лението. При никакви обстоятелства аз не бива да Му противореча или

да поставям под съмнение решенията Му.

Това е истина, която ми носи утеха. Тъй като Той е всевластният Вла-

детел, аз знам, че Той изпълнява плановете си, и че те ще постигнат оп-

ределената си цел.

Въпреки че в живота има неща, които не мога да разбера, мога да съм

сигурен, че тъмните нишки са също така необходими за Неговата тъкан,

както и златните, и сребърните.

172

17. юни

„Можеш ли да издириш Божиите дълбини? Можеш ли да стигнеш

границите на Всесилния? " Йов 11:7

Има и други качества на Бога, които трябва да бъдат споменати, макар

и само накратко. Размишлението над тези божествени добродетели из-

дига душата от земята към небето, от ежедневното към възвишеното.

Бог е справедлив, в смисъл, че Той е безпристрастен и обективен във

всички Свои действия. Той е „праведен и Спасител" (Исая 45:21).

Бог е неизследим (Йов 11:7-8). Той е прекалено велик, за да бъде раз-

бран от човешкия дух. Стивън Чарнък (1628 - 1680, английски пуритан-

ски проповедник и богослов) казва: „Видно е, че Бог е. Не е видно как-

во е Той." А Ричард Бакстър (1615-1691) казва: „Ние можем да позна-

ем Бога, но не и да Го схванем."

Бог е вечен — Той няма начало и край (Псалм 90:1^4). Неговият живот

е през цялата вечност.

Бог е добър (Наум 1:7). „Благ е Господ към всички и щедростите Му

са върху всички Негови творения." (Псалм 145:9)

Бог е безкраен (3. Царе 8:27). За него няма ограничения или прегради.

„Неговото величие надхвърля всяка човешка способност да измери, из-

числи или да си представи."

Бог е самосъществуващ (Изход 3:14). Той не е получил съществуване-

то Си от източник извън Него. Той е източникът на всеки живот.

Бог е самодостатъчен, т. е. в Триединството Той има всичко, от което

се нуждае.

Бог е трансцендентен. Той е далеч над Вселената или времето и съ-

ществува независимо и извън материалното творение.

И накрая, още едно качество на Бога е Неговото предузнание. Хрис-

тияните не са единни по въпроса дали Божието предузнание определя

кой ще се спаси, или е само предварително знание кой ще повярва ня-

кой ден. От Римляни 8:29 ми се струва, че Бог избира отделни хора и

определя, че всички, които Той е предузнал по този начин, в крайна

сметка ще бъдат прославени.

И така, стигаме до края на нашето съвместно размишление за Божии-

те качества. Но това е тема, която в известен смисъл няма край. Бог е

толкова велик, толкова възвишен, толкова страхопочитаем, че ние го

виждаме „неясно, като в огледало". Тъй като е безкраен, Той никога не

може да бъде напълно познат от същества с краен дух. През цялата веч-

ност ние ще се занимаваме с чудесата на Неговата личност и въпреки

това ще трябва отново и отново да казваме: ,Дори и половината не ми

е било казано."

173

18. юни

„ Чисто и непорочно благочестие пред Бога и Отца е това — да наглеж-

да човек сирочетата и вдовиците в неволята им и да пази себе си нео-

петнен от света." Яков 1:27

Когато Яков е писал тези думи, не е искал да каже, че един вярващ,

който практикува тези неща, вече е направил всичко, което се изисква

от него. По-скоро той има предвид, че два ярки примера за истинско бо-

гослужение са посещаването на вдовици и сирачета и очистването на

собствената личност.

Може би ние бихме очаквали той да даде като примери тълкуване на

Библията, мисионерска дейност или лична евангелизация. Но не! Той

мисли на първо място, че нуждаещите се трябва да бъдат посещавани.

Апостол Павел напомня на старейшините в Ефес как ги е посещавал

„по къщите" (Деяния 20:20). Дж. Н. Дарби разглежда посещенията ка-

то „най-важната част на делото". Той пише: Часовникът отброява часо-

вете и минаващите го чуват, но вътрешният часовник върви и се грижи

за правилните удари и точното разположение на стрелките. Аз мисля, че

посещенията трябва да бъдат основната ти работа - всичко останало

вземи, както идва. Аз се страхувам от прекалено много публично свиде-

телство, и особено тогава, когато няма лично действие." (из писмо до

Дж. В. Уигам от 2. август 1839 г.)

Една възрастна и самотна вдовица изпаднала в положение, в което би-

ла зависима от помощта на съседите и познатите си. Тъй като имала

много време, тя си водела дневник за всичко, което се случвало през де-

ня — особено за контактите с външния свят. Един ден на съседите им

направило впечатление, че вече няколко дни не били забелязали никак-

ви признаци на живот от нейната къща. Извикали полицията и се оказа-

ло, че тя била починала преди няколко дни. Последните три дни преди

смъртта й единствените записки в дневника били: „Никой не дойде",

„Никой не дойде", „Никой не дойде".

В забързаността на нашето ежедневие ние твърде лесно забравяме са-

мотните, нуждаещите се и болните. Даваме приоритет на други неща, и

то често на такива форми на служение, които се разиграват в обществе-

ността и привличат повече внимание. Но ако нашето благочестие тряб-

ва да е чисто и неопетнено, не бива да пренебрегваме вдовиците и си-

раците, слабите и старите, прикованите вкъщи или на легло. Господ об-

ръща особено внимание на страдащите и има специална награда за оне-

зи, които отиват да задоволят нуждите им.

174

19. юни

„... и силата ти - като дните ти." Второзаконие 33:25

Бог е обещал да даде сила на Своите, и то съответно на нуждата им и

на правилното време. Той не обещава да имаме сила, преди да се яви

нуждата, но когато дойдат трудностите, Неговата благодат ни осигуря-

ва своевременна помощ.

Може би сме призовани да преминем през болест и страдания. Ако

знаехме предварително колко тежко ще бъде изпитанието, бихме каза-

ли: „Знам, че никога не мога да го понеса." Но по време на изпитание-

то преживяваме цялата божествена помощ за свое и на околните изум-

ление.

Ние живеем в страх от времето, когато нашите любими хора ще бъдат

отнети от смъртта. Сигурни сме, че малкият ни свят ще се срине и ни-

кога няма да можем да се справим с това. Но когато се стигне дотам,

всичко е съвсем различно. Тогава съзнаваме присъствието и силата на

Господа по такъв начин, който никога преди това не сме познавали.

Много от нас се доближават до смъртта при нещастни случаи и други

екстремни ситуации на опасност. Но установяваме, че сърцето ни е из-

пълнено с мир, докато би било нормално да сме парализирани от пани-

чески страх. Знаем, че Господ е, който ни се е притекъл на помощ.

Когато четем историите на онези, които са жертвали геройски живота

си заради Христос, наново осъзнаваме, че Бог дава „благодат за мъче-

ничество в дните на мъченичество". Непоклатимата смелост на мъче-

ниците надхвърля всякакъв човешки кураж. Тяхното дръзко свидетелс-

тво съвсем очевидно е получавало сила от небето.

Би трябвало също да е ясно, че грижите за бъдещето не водят до ни-

що друго освен до стомашни язви. Защото Бог ни дава благодатта и си-

лата Си едва когато имаме нужда от тях. Д. У. Уитьл пише:

Аз не мисля за утре - Спасителят ще се погрижи за всичко.

Ако не мога да заема силата и благодатта на утрешния ден,

защо тогава да заемам грижите му?

Незабравимите редове на Ани Джонсън Флинтс също са много подхо-

дящи към нашата тема:

Благодатта е повече, когато товарът расте,

силата е повече, когато трудността расте.

За допълнителни страдания Той дава още милост.

за голямо изпитание увеличава мир.

Когато не можем вече да носим,

когато силата ни чезне по средата на деня,

когато запасите ни се изчерпват,

тогава даровете на Отца едва започват.

175

20. юни

„Кой може да намери добродетелна жена? Защото е много по-скъпа

от скъпоценни камъни. " Притчи 31:10

Какви качества желае един християнин да има жена му? По-долу

следва един опит да ги изброим. Дано никой да не е толкова незрял, че

да се надява да намери всички тези качества у една-единствена жена.

Най-напред тя трябва да бъде богобоязлива - жена, която не само е но-

вородена, но и е ориентирана към духовните неща. Тя поставя Христос

на първо място в живота си. Моли се и е активна в служението за Гос-

пода. Жена с християнски характер и праведност, която мъжът й може

да уважава духовно, и която от своя страна уважава него.

Тя е жена, която заема даденото й от Бога положение на подчинение и

активно помага на съпруга си да отговаря на своето положение като гла-

ва... Вярна е на брачния си обет. Освен това е добра жена и майка на де-

цата си. Външността й е поддържана и привлекателна, но тя избягва

модните крайности. Тя е женствена и се държи като дама, но не е екст-

равагантна.

Тази идеална жена е добра домакиня, поддържа жилището подредено

и чисто и сигурно и умело води домакинството. Тя се грижи за добра

храна и редовен режим на семейството и с радост оказва гостоприемс-

тво. Излишно е да споменаваме, че тя би трябвало да споделя целите и

интересите на мъжа си.

Когато има трудности, тя е готова открито да изложи проблемите си,

вместо да се крие в мълчание, да се сърди и да се обижда. Готова е да

говори за различни възгледи и е в състояние да се извини или да изпо-

вяда греха си, когато е необходимо.

Тя не е любопитна клюкарка, която се меси в чужди работи. Има тих

и кротък дух и не е свадлива и мърмореща.

Тя допринася своето, за да се справи семейството с наличните финан-

си. Не е обзета от манията за луксозни вещи и не иска на всяка цена да

се състезава със съседите.

Готова е да понася нещастие и страдание, ако се окаже необходимо.

Изпълнява брачните си задължения към мъжа си с радост, а не пасив-

но или безразлично.

Има весел темперамент, добър другар е, не се стреми към обществено

издигане или кариера и е напълно достойна за доверие.

Мъжете трябва да са доволни, ако откриват повечето от тези качества

у жена си, а жените могат да използват това като тест, за да се доближа-

ват все повече и повече към образа на жената по Божия план.

176

21. юни

„Мъже, любете жените си, както и Христос възлюби църквата и пре-

даде Себе Си за нея." Ефесяни 5:25

Какво очаква една християнка от своя съпруг? Тя трябва преди всич-

ко да обръща внимание на духовния му живот, а не на външния му вид.

Той трябва да бъде Божи човек, който първо търси Божието царство и

Неговата правда. Целта на живота му е да служи на Господа и да носи

отговорност в местната църква. У дома той трябва като „домашен све-

щеник" да поддържа молитвата и изучаването на Библията в семейство-

то и да бъде образец за вярващ човек.

Тови мъж заема даденото му от Бога място като глава на семейството,

но не е тиранин.

Той обича жена си и с това спечелва нейното доброволно подчинение,

без да трябва да го изисква от нея. Той е деликатен към нея и винаги се

отнася с уважение към нея. Верен е, отнася се с разбиране, търпелив,

мил, внимателен, готов да помогне и весел.

Идеалният съпруг добре издържа семейството си, като работи усърд-

но и старателно в професията си. Но парите не са неговият пръв прио-

ритет. Той не е алчен или стиснат.

Той обича децата си, възпитава ги, прекарва време с тях, планира съв-

местни начинания с тях, добър пример е за тях и обръща на всяко от тях

отделно внимание.

Обича гостолюбието. Домът му е отворен за служителите на Господа,

за всички християни и за невярващите.

Той винаги поддържа добра връзка с жена си и семейството си. Разби-

ра и приема техните ограничения и може с разбиране да се усмихне на

грешките им. Той общува с тях на човешко и духовно ниво. Когато нап-

рави или каже нещо погрешно, веднага признава грешката си и се изви-

нява. Винаги е отворен за предложения и желания от страна на семейс-

твото си. Изключително важно е той да може да поддържа духовното и

душевното си равновесие, когато жена му е потисната.

Други желателни качества са той да бъде чист и с изряден външен вид,

себеотрицателен, честен, кротък, достоен за доверие, щедър и тактичен.

Би трябвало да има чувство за хумор, а не да бъде недоволен и да мър-

мори.

Малцина мъже - ако не и никой - въплъщават всички тези качества и

не е реалистично да се очакват всички наведнъж. Една жена трябва да

бъде благодарна за тези, които са налице, и да оказва на мъжа си любя-

ща помощ, за да развива други положителни качества на характера.

177

22. юни

„Изпитвайте всичко; дръжте доброто. " 1. Солунци 5:21

Понякога изглежда, че християните са особено склонни да се впускат

по течението на всевъзможни краткотрайни модни течения и ветрове на

разни учения. Джон Бланчард разказва за двама шофьори на екскурзи-

онни автобуси, които сравнявали пътните си дневници. Когато единият

споменал, че в момента вози автобус пълен с християни, другият казал:

„Наистина ли? А те какво вярват?" Първият отговорил: „Всичко, което

им кажа!"

Може би за известно време това е някоя мода в храненето. Някои про-

дукти се отхвърлят като ужасно вредни, докато други уж имат почти ма-

гически качества. След това излиза на мода някакво чудодейно лекарс-

тво. После на разни странни билки или екстракти се приписват фантас-

тични лечебни успехи.

Християните са изключително лековерни, що се отнася до призиви за

дарения. Поне в Америка те реагират спонтанно и щедро на всяка рек-

лама за дарения, била тя за сирачета или за антикомунистически кампа-

нии, без ни най-малко да се замислят дали въпросните организации са

достойни за доверие.

Измамниците и кариеристите имат много висок рейтинг сред вярва-

щите. Независимо колко смехотворни и невероятни са техните трога-

телни истории, те винаги успяват да съберат достатъчно пари.

Може би проблемът се състои в това, че ние не можем да различава-

ме вяра от лековерие. Вярата се опира на най-сигурното нещо в цялата

Вселена - Божието слово. Лековерието приема разни неща като факт

без всякакво доказателство и понякога дори при явни доказателства за

противното.

Бог никога не е имал намерението Неговите хора да се откажат от сво-

ята способност за преценка и проницателност. В Библията намираме

различни напътствия за това, като например:

„Изпитвайте всичко; дръжте доброто." (1. Солунци 5:21) „... ако отде-

лиш скъпоценното от нищожното..." (Еремия 15:19) „И за това се моля:

любовта ви да изобилства все повече и повече с познаване и всякакво

разбиране, за да разпознавате най-доброто." (Филипяни 1:9-10) „Въз-

любени, не вярвайте на всеки дух, а изпитвайте духовете дали са от Бо-

га, защото много лъжепророци излязоха по света." (1. Йоаново 4:1)

Разбира се, опасността е особено голяма по отношение на доктринал-

ните моди и така наречените „нови познания". Но и в много други об-

ласти е възможно християните да се отклонят или дори да се заблудят,

като станат жертва на фикс-идеи или модни течения и започнат да ги

следват с прекомерно усърдие.

178

23. юни

„Не желаем, братя, да останете в незнание за онези, които са почи-

нали, за да не скърбите като другите, които нямат надежда. "

1. Солунци4:13

Как трябва да реагираме, когато някой от нашите любими хора почи-

не в Господа? Някои християни се сриват емоционално. Други, въпреки

че също скърбят, са в състояние геройски да понасят болката. Зависи

колко дълбоко сме вкоренени в Бога и в каква степен сме усвоили вели-

ките истини на нашата вяра.

Първо трябва да погледнем на смъртта от гледната точка на нашия

Господ. Тя е отговор на Неговата молитва в Йоан 17:24: „Отче, желая,

където съм Аз, да бъдат с Мен и тези, които си Ми дал, за да гледат мо-

ята слава..." Когато нашите любими отидат при Него, Той вижда плод

от мъката на душата Си и се насища (вж. Исая 53:11). „Скъпоценна е в

очите на Господа смъртта на Неговтите светии." (Псалм 116:15)

Освен това трябва да разбираме и какво означава това за починалия.

Той е бил прибран у дома, за да гледа Царя в красотата Му. Той е зави-

наги освободен от грях, болест, страдания и болка. Той е бил взет пре-

ди идещото зло (вж. Исая 57:1). „Нищо не може да се сравни с приби-

рането на един Божи светия у дома... да си отидеш у дома, да изоставиш

тези стари буци глина, да се освободиш от оковите на материята, да бъ-

деш приветствай от безброй ангели." Епископ Райл (Джон Чарлз, 1816

- 1900, англикански епископ и писател) пише: ,3 същия миг, в който

вярващите умрат, те са в рая. Борбата им е свършила. Страданията им

са минали. Те са преминали мрачната долина, през която и ние ще тряб-

ва някой ден да минем. Те са прекосили тъмната река, която и ние един

ден ще трябва да прекосим. Те са изпили тази последна горчива чаша,

която грехът е смесил за хората. Достигнали са онова място, където ня-

ма вече страдания и въздишки. Със сигурност не бива да искаме те да

се върнат обратно! Трябва да плачем не за тях, а за себе си." Вярата въз-

приема тази истина и така е способна да стои твърдо като дърво, поса-

дено край водни потоци.

За нас смъртта на някой любим роднина или познат винаги носи

скръб. Но ние не скърбим като другите, които нямат надежда (вж. 1. Со-

лунци 4:13). Ние знаем, че близките ни са при Христос, което е далеч

по-добре. Знаем, че раздялата е само за кратко. После ще бъдем отново

съединени на хълмовете на земята на Емануил и ще се познаем отново

при далеч по-добри обстоятелства, отколкото някога сме се познавали

тук долу. Ние очакваме идването на Господа, когато мъртвите в Хрис-

тос първо ще възкръснат, а после ние, живите, останалите, ще бъдем

грабнати заедно с тях в облаци да срещнем Господа във въздуха; и така

ще бъдем винаги с Господа (вж. 1. Солунци 4:16-17). Поради тази на-

дежда разликата за нас е съществена.

И така, Божиите утешения не са малко (вж. Йов 15:11). Нашата болка

е примесена с радост и чувството ни, че сме изгубили нещо, се компен-

сира изобилно от обещанието за вечно благословение. 179

24. юни

„ Оставете дечицата да дойдат при Мен и не ги спирайте, защото на

такива е Божието царство. " Марк 10:14

Смъртта на деца винаги е особено тежко изпитание за вярата на Бо-

жия народ и е важно да имаме стабилна библейска основа, на която мо-

жем да се опрем в такива времена.

Всеобщият възглед сред християните е, че децата, които умират пре-

ди да могат да взимат морални решения, са спасени чрез кръвта на Аг-

нето. Разсъждението е приблизително следното: самото дете никога не

е имало способността или възможността да приеме Господа като Спа-

сител или да Го отхвърли. Затова Бог му приписва пълната стойност на

Христовото дело на кръста. То е спасено чрез смъртта и възкресението

на Господ Иисус, въпреки че само никога не е могло да разбере спаси-

телното действие на това дело.

Що се отнася до възрастта, от която нататък едно дете е способно на

морални решения, единствено Бог знае каква е тя. Със сигурност всеки

случай е различен, тъй като някои деца се развиват по-рано от други.

Макар че няма текст в Писанието, който еднозначно да казва, че деца-

та, починали преди възрастта на морална отговорност, отиват в небето,

има два библейски аргумента, които поддържат този възглед. Първата е

в нашия днешен стих: „Оставете дечицата да дойдат при Мен и не ги

спирайте, защото на такива е Божието царство." (Марк 10:14) Господ

Иисус говори за деца, когато казва: „... на такива е Божието царство."

Той не казва, че трябва да станат възрастни, за да влязат в Божието цар-

ство, а че точно те са типични представители на онези, които са в Божи-

ето царство. Това е много силен аргумент за спасението на малките де-

ца.

Другият аргумент е следният: Когато Иисус говори за възрастни, Той

казва: „Понеже Човешкият Син дойде да потърси и спаси изгубеното."

(Лука 19:10) Но когато говори за деца, Той не казва нищо за „търсене".

Той казва просто: „Защото Човешкият Син дойде да спаси погиналото."

(Матей 18:11) Тук се намеква, че децата не са се заблудили като възрас-

тните, и че Господ в момента на смъртта им чрез своята суверенна власт

ги прибавя към стадото Си. Въпреки че те никога не са познавали дело-

то на Христос, Бог го познава и им приписва цялата спасителна сила на

това дело.

Ние не бива да поставяме под въпрос Божието провидение, когато Той

отнема от нас деца. Джим Елиът пише: „Аз никога не бива да смятам

това за странно, когато Бог взима при Себе Си още в младостта им оне-

зи, които аз бих оставил на земята, докато станат по-възрастни. Бог на-

селява вечността и аз не бива да Го ограничавам само до стари мъже и

жени."

180

25. юни

„О, сине мой Авесаломе, сине мой, сине мой Авесаломе! Да бях умрял аз

вместо теб, Авесаломе, сине мой, сине мой!" 2. Царе 18:33

Независимо дали Авесалом е бил спасен, или не, оплакването на не-

говия баща ярко отразява болката на мнозина вярващи, които скърбят за

смъртта на някой неспасен роднина, за когото са се молили вече години

наред. Има ли за такава ситуация „балсам в Галаад" (Еремия 8:22)? Как-

во отношение трябва да имаме съгласно Писанието?

Е, първо не винаги можем да бъдем сигурни, че някой действително е

умрял без Христос. Чули сме за свидетелството на един човек, който

бил хвърлен от коня и в този миг приел Христос: „Между седлото и зе-

мята той потърси благодат и намери благодат." Друг човек се подхлъз-

нал на трамплина и повярвал, преди да падне във водата. Ако някой от

тях беше умрял при тези нещастни случаи, никой нямаше да знае, че са

умрели като вярващи.

Ние вярваме, че и човек в кома може да се спаси. Медицински автори-

тети твърдят, че хора в кома често чуват и разбират това, което се гово-

ри в стаята, макар че самите те не могат да говорят. Ако човек може да

чува и да разбира, защо да не може да приеме Господ Иисус в ясен акт

на вяра?

Но нека предположим най-лошото. Да предположим, че човекът дейс-

твително е умрял неспасен. Какво трябва да бъде нашето отношение?

Ние трябва съвсем ясно да застанем на страната на Бога срещу собстве-

ната си плът и кръв. Не е Бог виновен, когато някой умре в греховете си.

На неизмерима цена Бог е създал път, по който всеки човек може да се

спаси от греховете си. Неговото спасение е безплатен дар, съвсем неза-

висим от заслуги или вина. Когато хората отхвърлят дара на вечния жи-

вот, какво повече може да направи Бог? Той със сигурност не може да

насели рая с хора, които не желаяят да бъдат там, защото тогава това ве-

че не би бил рай.

И така, дори и някой от нашите любими хора да отиде във вечността

без надежда, ние можем само да споделим болката и скръбта на Божия

Син, който е плакал за Ерусалим: "Колко пъти съм искал... но вие не ис-

кахте!" (Матей 23:37)

Ние знаем, че Съдията на цялата земя ще върши правда (вж. Битие

18:25). Той се прославя чрез наказанието на изгубените също така, как-

то и чрез спасението на покаяните грешници.

181

26. юни

"И Той им каза: Елате вие сами на уединено място... И отидоха с ко-

раба на уединено място насаме. А като отиваха, хората ги видяха и

мнозина ги познаха; и от всички градове се стекоха там пеша и ги из-

превариха. ИИисус... ги съжали." Марк 6:31-34

Ние лесно се ядосваме на прекъсвания. Аз се срамувам, когато си по-

мисля колко пъти съм се ядосвал на неочаквани изисквания, които са ми

попречвали да изпълня някоя задача, която сам съм си поставил. Може

би тъкмо съм бил вдълбочен в писане и думите направо са се леели под

перото. И изведнъж звънва телефонът или на вратата застава някой,

който се нуждае от съвет и помощ. Такива смущения са ми били изклю-

чително неприятни.

Господ Иисус никога не се е сърдил на прекъсвания. Той ги е приемал

от ръката на Своя Отец като Неговия план за деня. Това е давало на жи-

вота Му голяма стабилност и уравновесеност.

В действителност честотата, с която биваме прекъсвани, често е пока-

зател за нашата полезност. Един автор в „Англикан Дайджест" пише:

„Когато сте направо в отчаяние от множество прекъсвания, помислете

за това, че честотата им е индикатор за ефективността и силата на вли-

яние на живота ви. Само хора, които притежават големи източници на

сила или помощ, биват натоварвани от другите с техните нужди. Сму-

щенията, на които се ядосваме, са доказателства за нашата незамени-

мост. Най-лошото осъждане, което можем да си навлечем - и това е

опасност, от която трябва да се пазим, - е да станем толкова независи-

ми, така малко способни и готови за помощ, че никой никога да не ни

смущава и да бъдем оставени на мира с едно неприятно чувство."

Всички се усмихваме неловко, когато четем за преживяването на една

много заета домакиня. Един ден, когато тя си била нагласила необичай-

но наситен план, вдигнала поглед от работата си и забелязала, че мъжът

й се бил върнал у дома по-рано от обикновено. „Какво правиш тук?" -

попитала тя със сдържан гняв. „Ами..., аз живея тук" - отвърнал той с

неловка усмивка. По-късно тя пише: „От този ден нататък възприех

принципа веднага да оставям настрана всякаква работа, щом мъжът ми

си дойде у дома. Поздравявам го сърдечно и с любов и му давам да усе-

ти, че за мен той е абсолютният връх."

Всяка сутрин трябва да представяме деня на Господа и да Го молим да

подрежда всички подробности. И ако тогава някой ни прекъсне, да зна-

ем, че Господ го е изпратил. Трябва да разберем причината и да му по-

могнем колкото можем. Това може да се окаже най-важното, което сме

направили през този ден, дори и да се е появило под формата на прекъс-

ване.

182

27. юни

„Тя ще се спаси чрез раждане на деца..." 1. Тимотей 2:15

От някои ограничения, които Павел налага върху служението на жена-

та в църквата, би могло да се заключи, че нейната роля бива сведена до

нула. Например на жената не е разрешено да поучава или да владее над

мъжа, а трябва да бъде мълчалива (вж. 1. Тимотей 2:12). От това може

да се помисли, че тя заема съвсем незначително място в християнство-

то.

Но ст. 15 коригира всеки подобен погрешен възглед. „Тя ще се спаси

чрез раждане на деца..." Това, разбира се, не се отнася до спасението на

душата й, а до запазването на положението й в църквата. На нея е пове-

рена изключително важната привилегия да отглежда синове и дъщери

за Господа.

Уилиям Рос Уолъс казва: „Ръката, която люлее люлката, е ръката, коя-

то управлява света." Зад всеки велик водач на човечеството стои една

велика майка.

Съмнително е дали Сузана Уесли някога е проповядвала от някой ам-

вон, но нейното служение у дома е принесло плодове по целия свят чрез

двамата й сина Джон и Чарлз.

В нашето общество е модерно много жени да напускат домакинство-

то и да се впускат в обществена, професионална или академична кари-

ера. За тях домакинската работа е нещо еднообразно, а отглеждането на

деца - досадно и излишно задължение.

На един обяд на жени християнки разговорът се завъртял около тема-

та професия и кариера. Всички говорели възторжено и понякога дори и

малко пресилено за позициите и заплатите си. Конкурентното мислене

ги било завладяло. Накрая една от присъстващите се обърнала към ед-

на домакия, която имала трима превъзходни сина: „А ти какво работиш,

Шарлота?" Тя отговорила скромно:„Аз възпитавам мъже за Бога."

Дъщерята на фараона казала на майката на Мойсей: ,3земи това дете

и ми го откърми, и аз ще ти дам заплатата ти." (Изход 2:9) Може би ед-

на от най-големите изненади пред Христовото съдилище ще бъде голя-

мата награда, която Господ ще даде на жените, които са се посветили на

задачата да отглеждат момчета и момичета за Него и за вечността.

Да, „тя ще се спси чрезраждане на деца". Положението на жената в

църквата не се състои в публично служение, но може би служението на

възпитание на деца в страх от Бога е много по-значимо в Неговите очи.

183

28. юни

„Който повярва и се кръсти, ще бъде спасен; а който не повярва, ще

бъде осъден." Марк 16:16

Ако това беше единственият стих в Библията по тази тема, трябваше

да заключим, че спасението става чрез вяра плюс кръщение. Но тъй ка-

то в Новия Завет има 150 стиха, които казват, че спасението зависи

единствено от вярата, ние трябва да приемем, че тези 150 стиха не мо-

гат да бъдат обезсилени от един или два като горния.

Но въпреки че кръщението не е необходимо за спасението, то е необ-

ходимо за послушанието. Божията воля е всички, които положат дове-

рието си в Неговия Син като Господ и Спасител, да се идентифицират с

Него публично чрез водата на кръщението.

Новият Завет не познава такава гротескна аномалия като некръстен

вярващ. Той счита за естествена предпоставка, че всеки, който повярва,

се кръщава. В Деяния на апостолите учениците са практикували „неза-

бавно кръщение". Те не са чакали някое официално богослужение в

рамките на църквата, а са кръщавали повярвалите веднага въз основа на

личната им изповед на вяра.

Последователността на повярването и кръщението е така непосредст-

вена, че Библията ги споменава на един дъх: „Който повярва и се кръс-

ти..."

В нашия стремеж да избегнем небиблейското учение за новорождение

чрез кръщение ние често залюляваме махалото в другата крайност. То-

ва води дотам, че хората остават с впечатлението, че изобщо няма зна-

чение дали са кръстени, или не. Това обаче има голямо значение.

Често чуваме някого да казва най-спокойно: „Аз и без кръщение ще

отида в рая." На това аз винаги отговарям:, Да, това е вярно. Можеш да

отидеш в рая, без да си кръстен, но ако наистина оставиш нещата да

стигнат дотам, ще си останеш некръстен в цялата вечност." В небето ве-

че няма да има възможност за кръщение. Това е едно от нещата, за кое-

то можем да се подчиним на Господа сега или никога.

Всички, които са се доверили на Иисус Христос като техен Господ и

Спасител, трябва да се кръстят, без да губят време. Така ние публично

се идентифицираме с Него в Неговата смърт и Неговото възкресение и

публично се задължаваме да ходим с Него в нов живот.

184

29. юни

„Истина, истина ви казвам: който слуша Моето слово и вярва в Този,

който Ме е пратил, има вечен живот и няма да дойде на съд, а е пре-

минал от смърт в живот. " Йоан 5:24

Тук откриваме едно знание, което вече е преобразило драматично жи-

вота на много хора.

Повторението „Истина, истина ви казвам" в началото ни обръща вни-

мание да очакваме нещо велико, огромно, невероятно важно. И не оста-

ваме разочаровани.

Тук говори лично Господ Иисус - знаем това от ст. 19. Това, което съ-

що така трябва да знаем, е, че всичко, което Той казва, е абсолютна и бе-

зусловна истина. Той не може да лъже. Той не може да мами. Той не мо-

же и да бъде измамен. Нищо не може да бъде по-сигурно и достойно за

доверие от Неговите думи.

На кого говори Той? „Истина, истина ви казвам." Вечният Божи Син

говори на теб и на мен. Никога досега толкова издигната личност не се

е обръщала към нас, няма и да се обърне. Трябва непременно да слуша-

ме!

„Който слуша Моето слово..." „Който" - това включва всеки човек. То

означава „всеки, който". Да слушаме словото Му, не означава просто да

го регистрираме с ушите си, а да го чуем и да го повярваме, да го чуем

и да го приемем, да го чуем и да му се подчиним.

„... и вярва в Този, който Ме е пратил, ..." Ние знаем, че това е Бог

Отец. Но решаващият въпрос е защо Той е изпратил Господ Иисус. Аз

трябва да вярвам, че Отец е изпратил Своя Син, за да умре като мой за-

местник, за да понесе наказанието, което аз заслужавам, да пролее

кръвта Си за прощаване на моите грехове.

И сега идва тройното обещание. Първо „има вечен живот". Щом ня-

кой повярва, той придобива вечен живот. Толкова е просто. Второ, „ня-

ма да дойде на съд". Това значи, че той никога няма да бъде хвърлен в

пъкъла заради греховете си, понеже Христос е платил за неговата вина,

а Бог не изисква двойно плащане. Трето, „... е преминал от смърт в жи-

вот". Той е излязъл от състоянието, в което е бил духовно мъртъв по от-

ношение на връзката си с Бога, и бива роден отново за нов живот, кой-

то никога няма да свърши.

Ако ние наистина сме чули Словото Му и вярваме в Отца, който Го е

пратил, тогава Господ Иисус ни уверява, че сме спасени.

Нищо чудно, че това се нарича „блага вест"!

185

30. юни

„И когато Мойсей издигаше ръката си, надвиваше Израил, а когато

отпускаше ръката си, надвиваше Амалик." Изход 17:11

Израил се е биел с войските на Амалик. Мойсей е стоял на върха на

хълма, откъдето е наблюдавал цялото бойно поле. От положението на

ръцете на Мойсей са зависели победата или поражението. Издигнатата

ръка е отблъсквала назад Амалик. Когато отпускал ръката си, губел Из-

раил.

Издигнатата ръка на Мойсей символизира Господ Иисус като нашия

Застъпник, който „издига ръце за нас със съчувствие и любов". Чрез Не-

говото застъпничество ние биваме съвършено спасени. Но оттам ната-

тък илюстрацията не е подходяща, защото ръката на нашия Застъпник

никога не се отпуска. Той не се уморява и не е зависим от чужда помощ.

Той живее винаги, за да ходатайства за нас.

Но има и втора възможност за приложение на тази история — към нас

самите като бойци в молитва. Издигнатата ръка символизира нашата

вярна застъпническа молитва за вярващите, които се намират в духовна

борба по мисионерските полета на света. Когато занемарим молитвено-

то си служение, врагът надделява.

Един мисионер и неговата туристическа фирма трябвало по време на

сафари да прекарат нощта на открито в една местност, която гъмжала от

разбойници. Те се помолили за Божията закрила и легнали да спят. Ме-

сеци по-късно един разбойнически главатар попандал в мисионерката

болница и разпознал мисионера. „Онази нощ на открито искахме да ви

нападнем" - казал той, - „но се страхувахме от вашите 27 войници."

Когато мисионерът писал това по-късно в едно информационно пис-

мо до църквата в родината си, един от вярващите си спомнил: „Онази

нощ имахме молитвено събрание и на него бяхме 27 души."

Когато нашият Бог ни вижда на колене,

умоляващи пред Неговия трон,

тогава битката се обръща,

пламва пламъкът на победата,

знамето на истината се развява,

враговете отпадат и трепери Сатана!

Тогава нашият вик на ужас се обръща

в бликащо ликуване, в победен вик!

Доведи ни, Господи, до там,

да се научим на постоянна молитва!

В тази история обаче има и още една поука. Господ се заклева, че Той

ще воюва срещу Амалик от поколение в поколение. Амалик е образ на

плътта. Християнинът трябва да води постоянна борба с плътта. Мо-

литвата е едно от неговите най-важни оръжия. От верността в молитве-

ния му живот често зависят победа и поражение.

186

1. юли

„... тогава ще позная напълно, както и аз съм бил напълно познат. "

1. Коринтяни 13:12

Съвсем нормално и разбираемо е ние християните да се питаме дали

ще познаем своите любими хора в небето. Няма специално място в Пи-

санието, което да се занимава отделно с тази тема, но има множество

насоки, които ни водят към положително заключение по този въпрос.

Първо, учениците са познали Господ Иисус в Неговото прославено

възкресено тяло. Физическият Му вид е бил непроменен. Всяка заблу-

да е била изключена, това е бил „сам Иисус". Това ни дава гаранция, че

и ние в небето ще имаме собствените си лични черти, макар и в прос-

лавен вид. Нищо не говори, че там всички ще изглеждаме еднакво. В 1.

Иоаново 3:2 четем, че там всички „ще бъдем като Него", което означа-

ва, че ще бъдем като Него в морално отношение, т. е. завинаги ще сме

освободени от греха и неговите последствия. Но със сигурност няма да

сме външно еднакви с Него, в смисъл, че ще можем да бъдем сбъркани

с Него. В никакъв случай!

Второ, няма причина да смятаме, че на небето ще знаем по-малко от-

колкото тук, на земята. Ние се разпознаваме и тук долу - защо трябва

да ни е странно, че ще се разпознаваме и горе? Щом там ще „познава-

ме напълно, както и ние сме били напълно познати", това е ясен аргу-

мент.

Павел е очаквал да разпознае солунците в небето. Той казва, че тога-

ва те ще бъдат неговата надежда, радост и венец (1. Солунци 2:19).

В Библията има намеци, че хората са получавали и ще получат спо-

собността да разпознават хора, които никога преди не са виждали. Яков

и Йоан са познали Мойсей и Илия на планината на преображението

(Матей 17:4).

Богаташът в ада е познал Авраам (Лука 16:24). Иисус казва на юдеи-

те, че ще видят Авраам, Исаак и Яков, и всички пророци в Божието цар-

ство (Лука 13:28).

Но нека все пак добавим и едно предупреждение! Изглежда ясно, че

ще разпознаем своите любими хора на небето, но ние няма да ги позна-

ваме в същите взаимоотношения като тук на земята. Например там ве-

че няма да съществува брачната връзка. Това ясно се вижда от думите

на Господа в Матей 22:30: „Защото във възкресението нито се женят,

нито се омъжват, а са като Божии ангели на небето."

187

2. юли

„Марто, Марто, ти се грижиш и безпокоиш за много неща, но едно е

потребно; и Мария избра добрата част, която няма да й се отнеме. "

Лука 10:41-42

Мария седяла тихо до краката на Иисус и слушала словото Му. Марта

била нервна и притеснена в служението си и се ядосвала, че Мария не

идва да й помогне. Господ Иисус не упреква Марта заради служението

й, а заради вътрешното отношение, което имала в този момент. Изглеж-

да също, че Марта си била поставила грешни приоритети; тя не бивало

да поставя служението преди богослужението.

Мнозина от нас са като Марта. Ние сме ориентирани към успеха и за-

това предпочитаме да вършим нещо, а не да седим със скръстени ръце.

Гордеем се, че сме добре организирани, способни, постигаме много. И

така сме заети с работата си, че сутрешното ни четене на Библията чес-

то бива прекъсвано от мисли за хиляди неща, които трябва да свършим.

Молитвите ни са пълна бъркотия, защото мислите ни се скитат от Дан

до Вирсавее, за да планираме деня си. Колко лесно се огорчаваме, кога-

то другите не грабват парцала, за да ни помогнат. Мислим си, че всич-

ки трябва да правят точно това, което ние правим в момента.

Има обаче и такива, които са като Мария. Те са любящи хора. Живо-

тът им излъчва симпатия към другите. За тях хората са по-важни от тен-

джерите и паниците. Една личност е особен обект на тяхната любов -

самият Господ. Те не са мързеливи, въпреки че на нас, Мартите, ни из-

глежда така. Те просто имат по-различно разбиране за приоритета на

нещата.

Самите ние предпочитаме топлосърдечните и милите хора пред хлад-

ните и добре организираните, които не мислят за нищо друго освен за

работа. Сърцата ни биват пленени повече от детето, което ни обсипва с

целувки и прегръдки, отколкото от онова, което е твърде заето с играч-

ките си и няма време да ни обърне голямо внимание.

Някой се е изразил добре, като е казал, че Бог се интересува повече от

нашето богослужение отколкото от нашето служение; небесният Жених

е дошъл да си спечели невяста, а не да си наеме слуга.

Христос никога не изисква от нас толкова тежка работа,

че да нямаме вече време да седим в краката Му.

Търпеливото очакване с поглед, отправен нагоре към Него,

Той често счита за съвършено служение.

Мария е избрала добрата част, която няма да й се отнеме. Нека всич-

ки ние направим същото!

188

3. юли

„Не забравяйте гостолюбието, понеже чрез него някои, без да знаят,

са приели на гости ангели. " Евреи 13:2

Госполюбието не само е свято задължение („Не забравяйте гостолю-

бието"), то носи и обещанието за славни изненади („понеже чрез него

някои, без да знаят, са приели на гости ангели").

За Авраам денят започнал като всеки друг ден. После, както си седял

пред входа на шатрата си, пред него се появили трима мъже. Патриар-

хът реагирал по типичния ориенталски начин — измил краката им, нас-

танил ги на хладно място под дървото, за да си починат, избрал от ста-

дото едно теле, помолил Сара да опече хляб и им сложил богата трапе-

за.

Между другото, кои били тези мъже? Двама от тях били ангели; тре-

тият бил Господният Ангел. Ние вярваме, че Господният Ангел е Гос-

под Иисус, който се явява в човешки образ (ср. Битие 18:13, където ан-

гелът е наречен „Господ").

И така, Авраам посрещнал не само ангели, но и Самия Господ в едно

от многото Му явявания преди въплъщението. И може би и ние някога

ще имаме същата привилегия, колкото и невероятно да ни звучи!

Много християнски семейства могат да свидетелстват за благослове-

нието, което са получавали чрез приемането на Божии хора у дома си.

Децата са получили от тях впечатления за Бога, които ги съпровождат

цял живот. Усърдието за Господа се е разпалвало наново, тъжащи сър-

ца са били утешавани, проблеми са били решавани. Колко много дъл-

жим на тези „ангели", чието присъствие е било благословение за дома

ни!

Но наша несравнима привилегия е и да посрещаме в дома Си Господ

Иисус като гост. Винаги, когато приемаме някого в Негово Име, това е

същото, като да приемаме Него (Матей 10:40). Ако наистина вярваме

това, ние с радост ще изразходваме всичко и самите ние ще се изразход-

ваме както никога досега в това чудно служение на гостоприемството.

Тогава ще бъдем „гостолюбиви един към друг, без да роптаем" (1. Пет-

рово 4:9). Ще се отнасяме към всеки гост така, както бихме се отнесли

към Самия Христос. И нашият дом ще бъде като дома на Мария и Мар-

та във Витания - където Господ Иисус е обичал да бъде.

189

4 юли

„Няма ли да ни съживиш отново, за да се радва в Теб Твоят народ?"

Псалм 85:6

Състоянието на духовен упадък често е като рак - ние не знаем, че сме

се разболели от него. Възможно е да изстинем духовно толкова бавно и

постепенно, че изобщо да не съзнаваме колко плътски сме станали

всъщност. Понякога е необходимо някое нещастие, кризисно преживя-

ване или гласът на някой пророк, за да ни покаже ясно отчаяната ни

нужда. Само тогава можем да приемем Божието обещание: „Ще изли-

вам вода на жадната земя и реки на сухата почва." (Исая 44:3)

Аз остро се нуждая от съживление, ако съм изгубил въодушевление-

то си от Божието слово, ако молитвеният ми живот се е превърнал в ед-

нообразна рутина (или изобщо е замрял), ако съм изгубил първата си

любов. Трябва да бъда наново докоснат от Бога, ако се интересувам по-

вече от телевизионната програма отколкото от събиранията на местна-

та църква, ако ходя навреме на работа, а закъснявам за събранията, ако

съм старателен в професията си, а в църквата се явявам само от време

на време. Нуждая се от съживление, ако върша за пари неща, които не

искам да направя за Господа, ако харча повече пари за собствения си

приятен живот отколкото за делото на Господа.

Нуждаем се от обновление, ако в сърцето си храним завист, яд и гор-

чивина. Ако сме оклеветили или охулили някого. Ако не сме готови да

признаем неправдата или да простим на другите, когато те признаят

грешките си. Нуждаем се от съживление, ако у дома сме като куче и кот-

ка, но в събранието се явяваме, като че ли всичко е идеално. Нуждаем

се от обновление, ако сме се нагодили към света в говоренето си, дър-

жанието си и целия си начин на живот. Колко е голяма нуждата ни, ако

сме затънали в греховете на Содом - гордост, пресищане с храна и без-

грижно спокойствие (Езекиил 16:49)!

Щом осъзнаем студенината и бедността си, можем да се опрем на обе-

щанието от 2. Летописи 7:14: „Когато ... народът Ми, който се нарича с

Моето Име, се смири и се помоли, и потърси лицето Ми, и се върне от

злите си пътища, тогава ще чуя от небето и ще простя греха им, и ще из-

целя земята им."

Изповедта е сигурният път към ново съживление!

Господи Иисусе, съживлението идва от Теб;

изпрати обновление, започни в мен Своето дело.

Словото Ти казва, че Ти задоволяваш нуждите ни.

Затова смирено Те моля да ме изпълниш с Твоето благословение.

190

5. юли

„Не угасяйте Духа. Пророчества не презирайте."

ЬСолунци 5:19-20

Когато се говори за угасяне, мислим за огън. Огънят се гаси, като се

залива с вода. Така или го угасяме напълно, или ограничаваме разпрос-

транението и действието му.

В Писанието огънят се използва като символ на Светия Дух. Той е го-

рящ и мотивиращ. Когато хората се оставят да бъдат водени от Него, те

са усърдни, радостно служат и са запалени за Господа. Ние угасяме Ду-

ха, когато потискаме откровението на Духа в събранията на Божия на-

род.

Павел казва: „Не угасяйте Духа. Пророчества не презирайте." Тъй ка-

то той свързва угасянето на Духа с презиране на пророчества, трябва да

заключим, че угасянето е свързано главно със събранията на местната

църква.

Ние угасяме Духа, като засрамваме някой брат заради неговото свиде-

телство за Христос, било то в молитва, при поклонението или в служе-

нието на Словото. Градивната критика е добро нещо, но ако критикува-

ме някого само заради избора на думите или незначителни подробнос-

ти, се излагаме на опасността да го обезсърчим в публичното му служе-

ние или дори да го препънем.

Угасяме Духа, когато богослуженията ни са така фиксирани към точ-

но определена схема, че на практика сме Го вкарали в усмирителна ри-

за. Когато някои неща се подреждат с молитва и в зависимост от Светия

Дух, никой няма да има нищо против. Но правила, които са били въве-

дени на основата на човешки разсъждения, осъждат Светия Дух да иг-

рае ролята на зрител вместо на водач.

Бог е дал на църквата много дарби. В определени времена Той упот-

ребява различни дарби. Може би някой брат има слово на напътствие за

църквата. Ако цялото публично служение се извършва само от опреде-

лени братя, Светият Дух няма свободата да предаде необходимото пос-

лание в точното време. Така Духът също може да бъде угасян.

И накрая, ние угасяме Духа, когато се съпротивляваме на Неговото во-

дителство и подбуди в собствения си живот. Може би се чувстваме сил-

но подтикнати да извършим дадено служение при даден случай, но се

въздържаме поради страх от хората. Влага ни се в сърцето да се помо-

лим публично, но си замълчаваме поради стеснителност. Сещаме се за

някоя песен, която би била много подходяща, но нямаме смелостта да я

предложим.

Крайният резултат е, че огънят на Духа се угася; нашите събрания из-

губват своята спонтанност и сила и местното тяло на Христос обедня-

ва.

191

6. юли

„И не наскьрбявайте Светия Божи Дух, е когото сте запечатани за

деня на изкуплението. " Ефесяни 4:30

Както е възможно да угасяме Светия Дух в събранията на църквата,

така можем и да Го наскърбяваме в личния си живот.

Думата „наскърбявам" предполага известна нежност. Ние можем да

наскърбим само някой, който ни обича. Кварталните гамени не ни нас-

кърбяват - правят го собствените ни невъзпитани деца.

Ние сме много скъпи на Светия Дух. Той ни обича. Той ни е запечатал

за деня на изкуплението. Той може да бъде наскърбен от нас.

Но какво Го наскърбява? Всяка форма на грях наранява сърцето Му.

Не случайно Павел Го нарича Светия Дух. Всичко несвято Му причиня-

ва дълбока болка.

Напътствието „не наскьрбявайте Светия Божи Дух" се явява в среда-

та на една поредица от грехове, за които Павел ни предупреждава. Спи-

съкът не е изчерпателен, а примерен.

Лъжата наскърбява Светия Дух (ст. 25) — лъжи по необходимост, „бла-

городни" и недотам благородни лъжи, преувеличения, полуистини и ед-

ностранчиво представяне на нещата. Бог не може да лъже и не може да

даде правото за това и на Своите хора.

Гневът, който често се превръща в грях, наскърбява Духа (ст. 26).

Единственият случай, в който гневът може да бъде оправдан, е когато

става дума за Божието дело. Всяка друга форма на гняв само създава

предмостие за дявола (ст. 27).

Краденето наскърбява Светия Дух (ст. 28) - независимо дали става ду-

ма за портмонето на мама, за времето на работодателя ни или за инст-

рументи и канцеларски материали.

Гнилите думи наскърбяват Светия Дух (ст. 29). Това обхваща целия

спектър от мръсни или двусмислени вицове до празно и безсмислено

клюкарстване. Говоренето ни трябва да бъде изграждащо, подходящо и

добронамерено.

Огорчението, яростта, гнева, виковете, хулите и злобата завършват

списъка в четвърта глава.

Едно от главните служения на Светия Дух е да ни занимава с Господ

Иисус. Но когато съгрешаваме, Той трябва да се отвърне от това служе-

ние и вместо това да възстановява и подрежда отново нашето общение

с Господа.

Но дори и тогава не можем да Го наскърбим окончателно. Той никога

не ни напуска. Ние сме запечатани с Него за деня на изкуплението. То-

ва обаче не бива да ни служи като оправдание за безразличие и безгри-

жие, а трябва да бъде един от най-силните ни мотиви за освещение.

192

7. юли

„Понеже смятам, че страданията на настоящото време не са дос-

тойни да се сравнят със славата, която ще се открие в нас. "

Римляни 8:18

Сами за себе си страданията на настоящото време могат да бъдат

ужасни. Мисля си за жестоките страдания на християнските мъченици.

Мисля си какви неща е трябвало да преживеят някои Божии деца в кон-

центрационните лагери. Какво да кажем за страшните страдания, свър-

зани с войните, или за осакатяванията и парализите вследствие на не-

щастни случаи? А за неизразимата болка на човешкото тяло, разяждано

от рак и други болести?

Но телесните страдания не са единствените. Понякога изглежда, че

физическата болка се понася по-лесно от душевната мъка. Не е ли пре-

живял и Соломон това, за да напише:, Духът на човека ще го подкрепя

в немощта му, но кой ще повдигне унилия дух?" (Притчи 18:14) Невяр-

ност в брака или смъртта на близък човек, или рухването на някоя меч-

та ни причиняват голяма мъка. Скърбим и когато бъдем изоставени и

предадени от близък приятел. Понякога е изумително какви страшни

удари, болки и смазващи страдания могат да понасят хората.

Погледнати сами за себе си, тези страдания са ужасни. Но сравнени с

бъдещата слава, те изглеждат като убождания с игла. Павел казва, че те

„не са достойни да се сравнят със славата, която ще се открие в нас". А

ако страданията са големи, каква ли ще бъде тогава славата!

На друго място апостолът блажено възкликва, че „нашата временна

лека скръб произвежда все повече и повече една вечна пълна слава за

нас" (2. Коринтяни 4:17). Ако се поставят на везните, страданията са ле-

ки като перце, докато славата има огромна тежест. А и като време стра-

данията траят само миг, докато славата трае цяла вечност.

Когато стигнем до края на пътуването и видим Спасителя, страдания-

та на настоящото време ще избледнеят до пълна незначителност.

Всичко ще си е заслужавало,

когато видим Иисус.

Житейските изпитания ще ни изглеждат толкова малки,

когато видим Христос.

Един поглед към Неговото вярно лице ще изличи всяка болка.

Затова нека смело се борим, докато видим Господа.

193

8. юли

„... направиха ме пазачка на лозята, но своето лозе не опазих. "

Песен на песните 1:6

Братята на Суламит я били изпратили да работи на лозето. Тя била та-

ка заета с грижата за лозите, че занемарила собственото си лозе, т. е.

собствения си външен вид. Кожата й потъмняла и изсъхнала от слънце-

то, а и несъмнено косата й била рошава.

Винаги съществува опасността да занемарим собственото си лозе, ко-

гато твърде много се занимаваме с нечие чуждо. Например съществува

опасността да бъдем така погълнати от евангелизирането на света, че да

изгубим собственото си семейство. Ако Бог ни подари деца, те са наше-

то мисионерско поле номер едно. Когато един ден застанем пред Госпо-

да, една от най-големите ни радости ще бъде да можем да кажем: „Ето,

аз и децата, които ми е дал Бог." (Евреи 2:13) Цялото признание на бла-

годарната публика не може да компенсира загубата на собствените ни

синове и дъщери.

От Писанието става ясно, че отговорността винаги започва у дома.

След като Господ Иисус изгонва демоните от гадаринеца, Той му запо-

вядва: „Иди си у дома при своите и им кажи какви неща ти стори Гос-

под и как се смили над теб." (Марк 5:19) Често изглежда, че собствени-

ят ни заден двор е най-трудното поле за евангелизация, но тъкмо оттам

трябва да започнем.

Когато Господ дава мисионерската заповед на Своите ученици, Той

казва: „... ще бъдете свидетели за Мен както в Ерусалим, така и в цяла

Юдея и Самария, и до края на земята" (Деяния 1:8). Те е трябвало да за-

почнат от Ерусалим — който по това време е бил техният роден град!

Андрей е бил твърдо решен да не занемарява собственото си лозе. За

него четем: „Той първо намери своя брат Симон и му каза: Намерихме

Месия, което се превежда: Христос." (Йоан 1:41)

Несъмнено има случаи, в които един вярващ усърдно се старае да спе-

чели близките си за Христос, но те въпреки това упорстват в неверието

си. Ние не можем да гарантираме вечното спасение на роднините и поз-

натите си. Но това, от което трябва да се пазим, е опасността да бъдем

така погълнати от служението за другите, че да пропуснем кръга на

близките си. В такива случаи нашето собствено лозе трябва да има най-

висша степен на спешност.

194

9. юли

„Защото всеки, който призове Името на Господа, ще се спаси. "

Римляни 10:13

Никой никога няма да призове от цяло сърце Името на Господа, без да

бъде спасен. Този сериозен и отчаян вик никога не остава нечут. Когато

сме достигнали края на собствените си възможности, когато сме се от-

казали от всяка надежда да се спасим сами, когато не можем да се обър-

нем наникъде другаде освен нагоре - когато в такава ситуация извика-

ме отчаяно към Господа, Той ни чува и ни отговаря.

Един млад сикх бил решил да се самоубие, ако не можел да намери

мир. Той се помолил: „О, Боже - ако има Бог! - открий ми се тази нощ."

Ако не получел отговор в рамките на седем часа, щял да сложи главата

си на железопътните релси, докато мине следващия влак за Лахор.

В ранните часове той сънувал един сън за Иисус, който дошъл в ста-

ята му и му казал на хинди: „Ти се помоли да познаеш верния път. За-

що не вървиш по него? Аз съм Пътят."

Той изтичал в стаята на баща си и казал: „Аз съм християнин. Не мо-

га вече да служа на никого другиго освен на Иисус. До деня на смъртта

ми животът ми принадлежи на Него."

Още не съм чул за никого, който с пълна сериозност е призовал Име-

то на Господа и не е бил чут. Разбира се, има такива, които се молят, ко-

гато са натясно, и обещават да живеят за Него, ако Той им помогне, но

после бързо забравят всичко, когато напрежението е отминало. Но Бог

познава техните сърца. Той знае, че те са несериозни и се обръщат към

Него само в трудностите си, но никога не са Му предали наистина сър-

цето си.

Фактът обаче остава, че Бог винаги се открива на онзи, който отчаяно

Го търси. В страни, в които не може лесно да се намери Библия, Той съ-

що си има Своите начини и средства за това. Той често говори чрез ня-

коя част от Библията, чрез лично свидетелство, чрез християнска лите-

ратура или чудно стечение на обстоятелствата. Затова в най-дълбок

смисъл важи, че „който търси Бога, вече Го е намерил". Това е вярно!

195

10. юли

„Като знаете това, блажени сте, ако го изпълнявате. "

Йоан 13:17

Който проповядва и поучава християнската вяра, трябва и на дело да

върши това, което проповядва. Той трябва да дава жив пример за исти-

ната. Божията воля е словото да се въплъщава в живота на Неговите хо-

ра.

Делата правят много по-дълбоко впечатление на света от думите. Ед-

гар Гест пише: „Бих предпочел веднъж да видя една проповед, вместо

всеки ден да слушам по една." А сме чували и известната забележка:

„Това, което си, говори толкова високо, че не мога да чуя това, което каз-

ваш."

За един проповедник казвали, че когато стоял на амвона, на хората им

се искало да не го напуска никога, но когато слезел от амвона, им се ис-

кало никога вече да не се качва на него.

X. А. Айрънсайд казва: „Нищо не затваря устата така както животът."

В подобен смисъл пише и Хенри Дръмонд (1851 - 1897, шотландски ав-

тор и евангелист, съработник на Муди): ,Яовекът е посланието." Томас

Карлайл (1795 — 1881, шотландски автор) добавя и своето свидетелство:

„Светият живот е най-добрият аргумент за Бога в един свят на факти-

те... Думите имат тежест, когато зад тях стои човек." Е. Стенли Джоунс

казва: „Словото трябва да стане плът в нас, преди да стане сила чрез

нас." „Ако проповядвам нещо правилно, но не го живея, аз казвам нещо

невярно за Бога" - казваше Осуалд Чеймбьрс.

Разбира се, ние знаем, че Господ Иисус е единственият, който напъл-

но въплъщава това, което учи. Между Неговото послание и Неговия жи-

вот няма никакво противоречие. Когато юдеите Го попитали: „Кой си

Ти?", Той отговорил: „Преди всичко Аз съм именно това, което ви каз-

вам." (Йоан 8:25) Неговият живот е бил в пълно съзвучие с проповедта

Му. И при нас това трябва все повече и повече да става така.

Двама братя имали докторски титли, единият като проповедник, а

другият като лекар. Един ден една измъчена жена дошла при проповед-

ника, но не била сигурна кой от двамата доктори живее на този адрес.

Когато проповедникът отворил вратата, тя попитала: ,3ие докторът,

който проповядва, ли сте, или докторът, който практикува?" Този въп-

рос отново му показал ясно необходимостта да бъде жив пример за то-

ва, което поучавал.

196

11. юли

„Не че съм уловил вече, нито съм станал вече съвършен..."

Филипяни 3:12

Вчера видяхме, че нашето поведение трябва да отговаря на изповедта

ни. Но за да представим темата уравновесено, трябва да добавим още

две забележки.

Първо трябва да съзнаваме, че ние никога няма да живеем съвършено

и напълно според Божията истина, докато сме още на този свят. Дори и

да дадем най-доброто от себе си, пак трябва да изповядаме, че сме без-

полезни слуги. Не бива обаче да използваме този факт като извинение

за провалите или дори посредствеността си. Ние сме задължени все по-

вече и повече да затваряме пропастта между устата и живота си.

Второто разсъждение е следното: Посланието винаги е по-велико от

посланика, който и да бил той. Андрю Мърей казва: „Ние, като служи-

тели на Господа, рано или късно ще трябва да проповядваме неща, ко-

ито сами не винаги сме в състояние да осъществим." Тридесет и пет го-

дини след като написал книгата „Стой в Иисус", той казал: „Искам да

разберете, че един проповедник или християнски автор често може да

бъде воден да каже повече, отколкото самият той е преживял лично. То-

гава аз не бях изпитал всичко онова, за което писах. И сега не мога да

кажа, че вече съм изпитал всичко."

Божията истина е величествена и възвишена. Тя е така безкрайно ви-

сока, че ние, както казва Гай Кинг, „трябва да се страхуваме да не я раз-

валим чрез докосването си". Но трябва ли тя да остане скрита, никой

никога да не я проповядва, понеже ние не достигаме величествените й

върхове? Не, напротив, ние я проповядваме, дори и с това да произна-

сяме присъдата над самите себе си. И тогава копнеем и се стремим в

сърцата си да достигаме този мащаб на практика във все по-голяма сте-

пен.

И още веднъж трябва да подчертаем, че никога не бива да използваме

тези разсъждения като извинение за недостойно за Господа поведение.

Но те трябва да ни предпазят от неоправдано осъждане на някой истин-

ски Божи човек, само защото понякога посланието му щурмува висини,

които самият той още не е достигнал. И те трябва да ни предпазят от то-

ва, да задържаме цялата Божия воля, дори и да не сме я изпитали в ця-

лата й дълбочина и височина. Бог познава нашите сърца. Той знае дали

сме системни лицемери или страстно се стремим към горното.

197

12. юли

„... защото боят не е ваш, а Божи. " 2. Летописи 20:15

Ако някой е войник на Иисус Христос, той рано или късно ще бъде на-

паднат. Колкото по-смело проповядва Божията истина, и дори колкото

по-грижливо живее на практика според тази истина, толкова повече ще

бъде изложен на атаки. Един от старите пуритани казваше: „Който е

близо до своя военачалник, е сигурна мишена за стрелците."

Такъв човек бива несправедливо обвинен в нещо, което не е извър-

шил. Името му се каля от зли приказки, клюки и клевети. Той бива по-

дигравай и направен за присмех. Това отношение той получава от све-

та, но за съжаление понякога и от други християни.

В такива ситуации е важно да си спомняме, че боят не е наш, а Божи.

И трябва да се опрем на обещанието от Изход 14:14: „Господ ще воюва

за вас, а вие ще останете мирни." Това означава, че не трябва да се за-

щитаваме или да отвръщаме на удара. Господ ще ни оправдае на пра-

вилното време.

Ф. Б. Майер пише: „Колко много може да се изгуби от една дума!

Мълчи, дръж се спокойно, когато те ударят по едната буза, обърни и

другата. Никога не връщай обидата. Не се страхувай за името или ха-

рактера си - те са в Неговата ръка и ти само ги опетняваш, като се опит-

ваш да ги запазиш."

Йосиф е светъл пример за човек, който не се е опитвал да се защити,

когато е бил несправедливо обвинен. Той е поверил делото си на Бога и

Бог е възстановил името му и го е издигнал до висока почест.

Един възрастен служител на Христос свидетелстваше, че през живота

му много пъти са му се случвали неправди. Но той се молел с думите на

Августин: „Господи, освободи ме от желанието постоянно да искам да

се оправдавам." Той каза, че винаги досега Господ го е оправдавал и е

излагал обвинителите му.

Разбира се, Господ Иисус е най-възвишеният пример. „... който, кога-

то Го хулеха, с хула не отвръщаше, когато страдаше, не заплашваше, а

предаваше делото Си на Този, който съди справедливо." (1. Петрово

2:23)

И така, това е посланието за днес. Ние не бива да се защитаваме, ко-

гато бъдем лъжливо обвинени. Боят е на Господа. Той ще се бори за нас.

Ние трябва да стоим спокойни.

198

13. юли

„Възлюбени, не вярвайте на всеки дух, а изпитвайте духовете дали са

от Бога, защото много лъжепророци излязоха по света."

1. Йоаново 4:1

Ние живеем във време, в което сектите се разпространяват с неверо-

ятна скорост. Всъщност, строго погледнато, това не са нови секти. Те са

нови проявления на еретични групи, възникнали още в дните на Новия

Завет. Многообразието им е ново, но не и основните им учения.

Когато Йоан казва, че трябва да изпитваме духовете, той има предвид,

че трябва да изпитваме всички учения и да ги сравняваме с Божието

слово, за да разпознаваме лъжливите. Има три фундаментални области,

в които сектите се оказват лъжливи. Никоя секта не издържа и на трите

проверки.

Повечето секти имат фатални лъжеучения относно Библията. Те не я

признават за непогрешимото Божие слово, за окончателното Божие от-

кровение към човечеството. При тях писанията на техните основатели

или водачи имат същия авторитет.

Те твърдят, че са получили нови откровения от Бога и се хвалят с „но-

ви истини". Публикуват собствени преводи на Писанието, които изкри-

вяват и замъгляват истината. Поставят преданията на същото ниво като

Библията. Използват Божието слово по заблуждаващ начин.

Повечето секти имат еретични учения за Господ Иисус. Те отричат, че

Той е Бог, второто Лице на Троицата. Може и да признават, че Той е Бо-

жи Син, но под това разбират нещо друго, а не че Той е равен на Бог

Отец. Често отричат, че Иисус е Христос, и учат, че „Христос" е прос-

то едно божествено влияние, което се е проявявало чрез човека Иисус.

Много често отричат и истинското, безгрешно човешко естество на

Спасителя.

Третата област, в която сектите попадат под осъждането на Божието

слово, е учението за пътя на спасение. Те отричат, че спасението е един-

ствено по благодат чрез вяра в Господ Иисус. Всяка от тях учи различ-

но евангелие, а именно, спасение чрез добри дела или добро естество.

Как трябва да реагираме, когато на вратата ни застанат хора, които ис-

кат да ни вербуват за тези секти? Йоан не оставя съмнение: „Отпратете

ги веднага. Избягвайте всякакъв контакт с тях. Защото, който дори само

поздравява тези измамници, подкрепя злите им намерения и става техен

съучастник." (вж. 2. Йоаново 10-11)

199

14. юли

„... но се отрекохме от тайните дела на срама, като не постъпваме

лукаво, нито изопачаваме Божието слово, а като изявяваме истината,

препоръчваме себе си на съвестта на всеки човек пред Бога. "

2. Коринтяни 4:2

Вчера обърнахме внимание на три области, в които сектите противо-

речат на предадената веднъж завинаги на светиите християнска вяра.

Има и други характерни качества на сектите, за които не само трябва да

сме бдителни, но и които трябва внимателно да избягваме в нашите

християнски общности.

Така например техните водачи изграждат култ към собствената си

личност и се представят като месии или чудотворци. Мъже с изразен та-

лант за ръководство често упражняват неумолим и всевластен контрол

над миряните, като изискват сляпо подчинение и заплашват с тежки на-

казания в случай на непокорство.

Те често претендират, че единствени притежават истината, гордеят се

с определени опознавателни белези и осъждат всички други, които не

са на тяхното мнение. Някои твърдят, че обединяват съответно най-доб-

рото от всички доктринални системи и затова имат последната дума.

Смятат, че никой не може да бъде напълно щастлив, ако не е посветен в

техните тайнства.

Те се опитват да изолират последователите си от всички други учите-

ли, от всички други, които заявяват, че са вярващи, и от всички книги,

които не са написани от техните собствени водачи.

Често предписват законнически начин на живот, който се превръща

във вид робство. Те отъждествяват освещението с определени ритуали

и обичаи, които хората могат да извършват със собствени сили и за ко-

ито не е необходим живот от Бога.

Те експлоатират хората финансово чрез една система на умела психо-

логическа манипулация. Водачите им живеят в лукс и богатство, дока-

то много от последователите им са на ръба на бедността.

Много от сектите практикуват „кражба на овце", като привличат хора

от други религиозни общности, вместо да се стремят да достигат до хо-

рата, които не са обвързани с никаква църква.

Те наблягат прекалено много на едно или няколко учения, а пренеб-

регват напълно други, жизненоважни области на божественото открове-

ние.

За тях онези, които поучават истината, са врагове. Така Павел задава

на законниците галатяни въпроса: „Неприятел ли ви станах, понеже ви

говоря истината?"

Би било ужасно, ако някой от тези признаци или начини на действие

се промъкне някога в някоя здрава християнска общност, но докато жи-

веем на тази земя, трябва усърдно да внимаваме да се пазим от тях.

200

15. юли

„Но идете и се научете какво значи това: Милост искам, а не жертва."

Матей 9:13

Бог много повече държи на това, как се отнасяме с другите хора, от-

колкото на религиозните обреди, които извършваме. Той предпочита

милостта пред жертвите. Той поставя морала над ритуала. Може да ни

се вижда странно, че Бог привидно не иска жертви, след като Самият

Той е въвел жертвената система. Но тук няма противоречие. Той дейст-

вително е заповядал на народа да принася жертви и дарове, но Негово-

то намерение никога не е било тези жертви да служат като заместиел на

правдата и добрината. „Да се върши правда и правосъдие е по-угодно

на Господа отколкото жертва." (Притчи 21:3)

Старозаветните пророци са се гневили на хората, които спазвали

всички предписани обреди, но мамели и потискали ближните си. Исая

казва на такива хора, че жертвите им и празниците им са мерзост пред

Бога, докато те продължават да потискат вдовиците и сираците (Исая

10:1-17). Той им казва, че постенето според Божиите представи се със-

тои в това, да се отнася човек справедливо към подчинените си, да хра-

ни гладните и да облича бедните (Исая 58:6-7). Докато животът им не е

сложен в ред, жертвите им са като кучешка глава или като свинска кръв

(Исая 66:3).

Амос казва на народа, че е по-добре да прекрати напълно религиозни-

те си празници, защото Бог ще мрази и ще отхвърля тези ритуали, дока-

то правосъдието не потече като вода и правдата — като непресъхващ по-

ток (Амос 5:21-24). А Михей подчертава, че Бог иска реалност, а не ри-

туали - реална истинска правда, милост и смирение (Михей 6:6-8).

В дните на нашия Господ фарисеите си навлекли Неговия гняв със

своето религиозно лицемерие, което се виждало в това, че те произна-

сяли дълги публични молитви, а същевременно изгонвали вдовиците от

домовете им (Матей 23:14). Те грижливо давали десятък от градински-

те билки, но това не можело да замести правосъдието, милостта и вяра-

та (Матей 23:23). Безполезно е да принасяме дара си на олтара, ако брат

ни справедливо има нещо против нас (Матей 5:24); дарът ни ще бъде

приет от Бога едва когато неправдата бъде изгладена. Нашето редовно

посещение на църква в неделя не може никога да бъде компенсация или

маскировка за нечестни търговски методи през седмицата. Излишно е

да купуваме на майка си кутия бонбони за рождения ден, ако през цяла-

та година се държим с нея неуважително и злобно. Както и да купува-

ме риза на баща си за именния му ден, ако иначе не му оказваме нито

любов, нито уважение.

Бог не се мами от външни ритуали. Той вижда сърцето и нашето все-

кидневно поведение.

201

16. юли

„ Спаси, Господи, защото не остана вече благочестив, защото се изгу-

биха верните измежду човешките синове." Псалм 12:1

Верността сред хората е застрашена от изчезване, тя бързо намалява

по земята. След като Давид е оплаквал това още по своето време, често

сме принудени да се запитаме как ли би се чувствал той днес.

Когато говорим за верен човек, имаме предвид някой, на когото може

да се разчита и да се има доверие. Когато даде обещание, той го спазва.

Когато поеме задача, той я изпълнява. Когато са му поверени почетни

длъжности, той ги изпълнява напълно съвестно.

Неверният човек прави уговорка, но после не я спазва или закъснява

неоправдано. Той поема часовете в неделното училище, но не се пог-

рижва да си намери заместник, когато не може да дойде. На него не мо-

же да се разчита. Думата му не означава нищо. Не е чудно, че Соломон

казва: „Като болен зъб и изкълчен крак, така е доверие към неверен чо-

век във време на беда." (Притчи 25:19

Бог търси верни мъже и жени. Той иска настойници, които вярно се

грижат за Неговите интереси (1. Коринтяни 4:2). Той тъсри вярващи, ко-

ито са верни на Господ Иисус, споделят Неговото отхвърляне и вземат

на себе си Неговия кръст. Той търси хора, които са безкомпромисно вер-

ни на Неговото вдъхновено, безпогрешно Слово. Той търси християни,

които са верни на местното събрание, вместо да скитат като религиоз-

ни номади от църква на църква. Бог търси вярващи, които са верни към

другите вярващи и също така и към невярващите.

Както при всички други добродетели Господ Иисус е нашият славен

образец. Той е верният и истинен Свидетел (Откровение 3:14), милос-

тив и верен Първосвещеник пред Бога (Евреи 2:17), верен и праведен да

прости греховете ни и да ни очисти от всяка неправда (1. Йоаново 1:9).

Неговите думи са истинни, Неговите обещания са сигурни и Неговите

дела - напълно достойни за доверие.

Макар и хората да не ценят особено верността, Бог го прави. Господ

Иисус хвали верността на Своите ученици с думите: „А вие сте онези,

които устояхте с Мен в Моите изпитания. Затова, както Моят Отец за-

веща царство на Мен, и Аз завещавам на вас." (Лука 22:28-29) А пос-

ледната и най-висша награда за верността ще бъде да чуем Неговата

празнична похвала: „Хубаво, добри и верни слуго! ... Влез в радостта на

господаря си." (Матей 25:21)

202

17. юли

„Ще благословя онези, които те благославят, и ще прокълна онзи, кой-

то те кълне." Битие 12:3

Когато Бог е призовал Авраам за глава на Своя избран народ, Той е

обещал да благослови приятелите на този народ и да прокълне врагове-

те му. През изминалите оттогава векове еврейският народ е понесъл без-

крайна враждебност и потисничество, но Божието проклятие над анти-

семитизма никога не е било отменяно.

Аман е планирал изтребването на еврейското население в Персия. Той

подмамил царя да подпише закон, който не можел да се отмени. За из-

вестно време всичко изглеждало да се развива в негова полза. Но вне-

запно се появили някои непредвидени пречки. Странни неудачи споле-

тявали заговорника, докато стигнал до окончателната катастрофа. Нак-

рая бил обесен на бесилото, което бил приготвил за юдеина Мардохей.

Тъй като не научил нищо от историята, Адолф Хитлер бил осъден да

я повтори. Той развил една дяволска програма за изтребването на юде-

ите в своите концентрационни лагери, газови камери, крематориуми и

чрез масови разстрели. Изглеждало, че нищо не може да го спре. Но

после листото се обърнало и той умрял страхливо и мъчително в един

бункер в Берлин.

Антисемитизмът ще достигне ужасния си връх по време на Голямата

скръб. Евреите ще бъдат преследвани, измъчвани и убивани. Ще бъдат

мразени от всички други народи. Много от тях ще умрат с мъченическа

смърт. Но погромът ще бъде прекратен от личното пришествие на Гос-

под Иисус Христос. Тогава преследвачите на Неговия народ ще бъдат

унищожени.

Никой истински вярващ не бива да допуска в душата си дори малко

петънце на антисемитизъм. Неговият Господ, неговият Спасител, него-

вият най-добър и най-скъп приятел е бил и е евреин. Бог е употребил

юдейския народ, за да ни даде Светото Писание и да го съхрани. Въп-

реки че Бог временно е оставил настрана този народ, понеже той е отх-

върлил Месията, Израил продължава да е възлюбен заради бащите. Ни-

кой, който мрази евреите, не може да очаква Божието благословение в

живота и служението си.

„Молете се за мира на Ерусалим! Нека благоуспяват онези, които те

обичат!" (Псалм 122:6)

203

18. юли

„ИМихала, дъщерята на Саул, остана бездетна до деня на смъртта

си. " 2. Царе 6:23

Давид преливал от възхищение, когато пренасял ковчега на завета в

Ерусалим, за да го постави в шатрата, която специално бил приготвил

за него. Царят усещал, че това е едно от най-великите му постижения и

един от най-прекрасните мигове в живота му, затова танцувал с всички

сили пред Господа. Жена му Михала му се подиграла за това, според

нея, недостойно поведение. Като пряка последица от своята критика, тя

останала бездетна до края на живота си.

От това научаваме, че критикарският дух води до безплодие. Разбира

се, тук не става дума за градивна критика. Когато критиката е оправда-

на, ние трябва да я приемаме с благодарност и да извличаме полза от

нея. В живота има малцина приятели, които ни обичат достатъчно, за да

ни критикуват полезно.

Но негативно насочената критика може да се отрази катастрофално.

Тя може да разруши Божието дело в живота на някой човек и за броени

минути да унищожи дългогодишен растеж. В историята с Давид ковче-

гът е образ на Христос, а донасянето му в Ерусалим говори за Христос,

който заема Своя престол в сърцето на човека. Когато това стане, изпъл-

неният със Светия Дух вярващ не може да не даде израз на преливаща-

та в него радост. Това често възбужда враждебност у невярващите, а по-

някога и презрение у други християни. Но това критично отношение не-

избежно води до безплодие.

То може да предизвика безплодие не само в личния живот, но и в ед-

на местна църква. Нека вземем за пример едно събрание, в което мла-

дите хора са подложени на неспирен порой от критики. Държи им се

сметка за облеклото им, за прическите им, за публичните им молитви,

за музиката им. Вместо търпеливо да ги водят и поучават, ръководите-

лите очакват от тях да станат възрастни в един миг. Скоро младите прес-

тават да идват и започват да ходят в други църкви, където срещат пове-

че разбиране. Така църквата умира приживе.

Примерът с Михала трябва да ни послужи за предупреждение, че то-

зи дух на съдене и критикарство наранява не само жертвите си, но и си

отмъщава на онзи, който го има. Това отмъщение се състои в духовно

безплодие.

204

19. юли

„...както е Той, така сме и ние в този свят." 1. Йоаново 4:17

Тук имаме една новозаветна истина, която направо ни шокира със сво-

ята дързост. Ние не бихме посмели да изречем тези думи, ако не ги от-

кривахме в Библията. Но, колкото и да е чудно, те са истина и ние мо-

жем да им се радваме и наслаждаваме.

В какъв смисъл ние сме като Христос в този свят? Ние почти автома-

тично мислим за нещата, в които не сме като Него. Ние не споделяме

Неговите божествени качества като напр. всемогъщество, всезнание и

всеприсъствие. Ние сме изпълнени с грях и недостатъци, докато Той е

абсолютно съвършен. Ние не обичаме, както Той обича, не прощаваме,

както Той прощава.

В какво тогава сме като Него? Стихът сам обяснява това. „В това се

усъвършенства любовта в нас, че имаме дръзновение в съдния ден, за-

щото, както е Той, така сме и ние в този свят." Божията любов е подейс-

твала в нашия живот така, че няма да се страхуваме, когато застанем

пред Христовото съдилище. Причината за нашата надежда е това, кое-

то имаме общо с Христос - че съдът вече е зад нас. По отношение на

съда ние сме като Него. Той е понесъл съда за нашите грехове на гол-

готския кръст и веднъж завинаги е разрешил въпроса с греха. Понеже

Той е понесъл наказанието за нашите грехове, ние никога вече няма да

трябва да го понасяме. Ние можем с радостна увереност да пеем:

„Смърт и съд са зад гърба ми, милост и слава — пред мен. Всички въл-

ни преминаха над Иисус, там изгубиха своята сила."

Както за Него съдът е завинаги в миналото, така и за нас е в минало-

то и ние можем да кажем: „Няма проклятие, няма пъкъл за мен, огън и

червей няма да видят очите ми. За мен няма осъждане, смъртта няма

жило, защото Господ ме люби и ще ме запази под крилете Си."

Ние сме като Него - не само по отношение на съда, но и в това, че Бог

ни приема. Ние имаме същото благоволение пред Бога като Господ

Иисус, понеже ние сме в Него. „Близо, така близо до Бога - не бих мо-

гъл да съм по-близо, защото в Неговия Син съм така близо, както е

Той."

И накрая, ние сме като Христос, понеже Бог Отец ни обича като Не-

го. В Своята така наречена първосвещеническа молитва Господ Иисус

казва: „... и си ги възлюбил, както си възлюбил Мен" (Йоан 17:23). И та-

ка, за нас не е преувеличение да кажем: ,3ъзлюбен, така възлюбен от

Бога - не бих могъл да съм обичан повече. Любовта с която Той обича

Своя Син, е същата, с която ме дари и мен."

И така, по чуден начин е истина, че както е Христос, така сме и ние в

този свят. Нека се радваме!

205

20. юли

„Който желае да има приятели, трябва и сам да бъде дружелюбие."

Притчи 18:25 (Синодален превод)

Въпреки че всички съвременни преводи предават този стих по друг

начин, в стария превод той съдържа една ценна истина - че приятелст-

вата трябва да се изграждат. Те процъфтяват при внимателна грижа, но

загиват, ако бъдат пренебрегнати.

В една статия се казваше: „Приятелствата не се случват просто така,

те трябва да се поддържат, над тях трябва да се работи. Те не се градят

само върху получаване, основата им е даването. Те не са само за добри

времена, но и за лоши. Ние не крием трудностите си от един истински

приятел. Също така не държим на един приятел единствето и само за да

получаваме помощта му."

Един добър приятел си заслужава да го запазим. Той застава на наша

страна, когато бъдем лъжливо обвинени. Той ни казва всичко, което е

похвално у нас, но и открито ни обръща внимание на нещата, които се

нуждаят от корекция. През годините той остава във връзка с нас и спо-

деля радостите и скърбите ни.

Поддържането на връзката е много важно. Това може да става чрез

писма, картички, телефонни разговори, посещения. Но приятелството

не е еднопосочна улица. Ако аз никога не отговарям на писмата, с това

казвам, че не смятам приятелството за достойно за продължаване. Твър-

де зает съм. Или не желая да бъда обезпокояван. Или просто не обичам

да пиша писма. Много малко приятелства могат да оживеят въпреки

продължително занемаряване.

Нашият отказ да завържем или да поддържаме връзка често е форма

на егоизъм. Ние мислим за себе си, за времето, енергията и разходите,

които ще трябва да инвестираме. Истинското приятелство мисли за дру-

гия — как можем да го насърчим или утешим, или ободрим, или да му

помогнем, или да го нахраним духовно.

Колко много дължим на приятели, които са идвали при нас с дадено

от Духа слово точно, когато най-много сме имали нужда от това! В жи-

вота ми имаше време, когато се чувствах много зле поради едно дълбо-

ко разочарование в служението за Господа. Една приятелка, която не

можеше да знае нищо за моята потиснатост, ми написа едно насърчи-

телно писмо, в което цитираше Исая 49:4: „А аз казах: Напразно съм се

трудил, напусто и за нищо съм изтощавал силата си. Но наистина пра-

вото ми е у Господа и наградата ми е у моя Бог." Това беше точно сло-

вото, от което се нуждаех, за да ме изправи и да ме върне отново в ра-

ботата.

Чарлз Кинсли пише:,,Можем ли да забравим един приятел, можем ли

да забравим едно лице, което ни е насърчавало към целта, което ни е да-

вало сили в състезанието? Колко много дължим на такива богобоязли-

ви души! Дори да можехме, никога не бихме искали да забравим това!"

Повечето от нас имат само няколко приятели в живота си. И понеже

това е така, ние трябва да правим всичко, което е по силите ни, за да

поддържаме тези приятелства силни и здрави.

206

21. юли

„Всяка ваша грижа възложете на Него, защото Той се грижи за вас."

1. Петрово 5:7

Възможно е човек да живее дълъг, дълъг живот като вярващ и пак ни-

кога да не се научи да възлага грижите си на Господа. Ние можем да

знаем този стих наизуст и дори да го проповядваме на другите, но въп-

реки това да не го изпълняваме в живота си. Ние знаем с разума си, че

Бог се грижи за нас, че Той се занимава с делата ни и че, разбира се, е

способен да се справи и с най-големите трудности, които можем да си

представим. Но упорито се мятаме нощем в леглото, късаме нервите си

и постоянно се страхуваме от най-лошото.

Не е нужно да е така. Аз имам един приятел, който има повече проб-

леми и трудности, отколкото повечето от нас някога са имали. Ако тряб-

ваше да ги носи сам, бързо щеше да се превърне в кълбо от нерви. Но

какво прави той? Отнася всичките си нужди пред Господа и ги оставя

там. После става от молитвата, ляга си в леглото, може би си изпява ня-

колко куплета от някоя духовна песен и вече е заспал.

Бил Брайт веднъж казал на Лерой Еймс: „Лерой, аз съм намерил голя-

мо утешение в 1. Петрово 5:7. Разбрах, че в живота ми или аз ще нося

товара, или Иисус. Не можем да носим и двамата. Затова реших да ос-

тавя всичко на Него."

Еймс решил да опита. Той пише: „Отидох в стаята си и започнах да се

моля. Опитах се да направя това, което Бил каза, колкото мога по-доб-

ре. От месеци наред нещо ме стягаше в стомаха. И сега буквално усе-

тих как нещо в мен се разтопява. Преживях освобождението от Бога.

Не, проблемът не изчезна, той съществува и до днес. Но товара го ня-

ма. Аз вече не прекарвам безсънни нощи и не заспивам в сълзи. Мога

искрено да посрещна трудностите с радостна душа и благодарно сър-

це."

Повечето от нас могат да се съгласят с този, който е написал:

„Божията воля е всеки ден аз да оставям товара си на Него.

Той ме моли да не оставям доверието си в Него.

Но колко глупаво се държа,

когато внезапно нещо се случи в живота ми:

Оставям доверието си и пак понасям всичките си грижи."

А Спасителят през цялото време ни казва:

„Недей сам да носиш нито една-единствена грижа.

Дори и една е твърде много за теб.

Делото е Мое, единствено Мое.

Твоят дял е да почиваш във Мен."

207

22. юли

„Господи, ето ... ако някак съм ограбил някого несправедливо, му връ-

щам четворно." Лука 19:8

Щом Закхей отворил сърцето си за Господ Иисус, Бог му подсказал в

сърцето, че трябва да поправи сторените в миналото грехове. От израза

„ако някак съм ограбил някого" бихме могли да се питаме дали това

изобщо е ставало, но в случая на този богат бирник най-вероятно това

означава „на всекиго, когото съм ограбил". Той бил спечелил парите си

по нечестен начин, съзнавал това и бил решен да поправи злото.

Възстановяването на нанесени щети е добро библейско учение и доб-

ра библейска практика. Когато повярваме, трябва да върнем на прите-

жателите им неща, които сме им отнели неправомерно. Спасението не

ни освобождава от отговорността да поправим грешките от миналото

си. Ако сме крали пари преди спасението си, истинският усет за Божи-

ята благодат изисква да върнем тези пари. Дълговете, които сме напра-

вили, преди да повярваме, също не се заличават с новорождението ни.

Преди години, когато от проповедите на У. П. Никълсън (1876 - 1959)

повярвали стотици хора, местните фабрики били принудени да постро-

ят огромни бараки за всички материали, които новоповярвалите връща-

ли.

В Америка биха били необходими гигантски складове, за да поберат

дори само откраднатите от армията вещи. Да не говорим за огромния

поток от инструменти, материали и стоки от заводи, офиси и магазини,

който постоянно потъва в неизвестното.

Когато един вярващ прави такава компенсация, това в идеалния слу-

чай трябва да става в Името на Господ Иисус. Например може да се ка-

же: „Аз откраднах тези инструменти, когато преди години работих при

Вас. Но наскоро бях спасен и Господ Иисус промени живота ми. Той ми

вложи в сърцето да Ви върна инструментите и да Ви помоля за прош-

ка." По този начин Господ получава славата, която Му принадлежи.

Понякога като свидетелство за Христос е добре за откраднати пари да

се плати и лихва. Жертвата за вина в Стария Завет е пример за това - тя

изисква заплащане на щетата плюс една пета.

Действително има ситуации, в които поради изминалото време и про-

менените обстоятелства вече не е възможна компенсация. Господ знае

това. Ако грехът бъде изповядан, Той приема сериозното и искрено же-

лание като извършено дело — но само в случаите, когато самото дело на-

истина не е възможно.

208

23. юли

„... така че изнасяха болните по улиците и ги слагаха на постелки и на

легла, че като минаваше Петър, поне сянката му да засегне някого от

тях." Деяния 5:15

Хората виждали, че служението на Петър има сила. Където и да оти-

дел, болните били изцелявани. Не е чудно, че хората искали да попад-

нат под сянката му! Той упражнявал огромно влияние.

Всеки от нас хвърля сянка. Искаме или не, ние влияем върху живота

на хората, с които влизаме в досег. Хърман Мелвил пише: „Ние не мо-

жем да живеем сами за себе си. Нашият живот е свързан с този на дру-

гите хора чрез хиляди невидими нишки и по тези нервни пътища наши-

те действия протичат навън като причини и се връщат отново към нас

като резултати."

„Ти пишеш едно евангелие, едно послание, всеки ден по една глава -

чрез действията, които вършиш, чрез думите, които казваш. Хората че-

тат това, което ти пишеш, независимо дали е неискрено, или истинско.

Кажи, какво е евангелието от теб?"

На въпроса кое е любимото му евангелие, някой отговорил: „Еванге-

лието от майка ми." Джон Уесли казал веднъж: „Аз научих за християн-

ството повече от майка си отколкото от всички теолози в Англия."

Стряскащо е да осъзнаем, че често някой ни поглежда и си помисля:

„Значи такъв трябва да бъде един християнин." Това може да е син или

дъщеря, приятел или съсед, учител или ученик. Ние сме неговият герой,

неговият модел, неговият идеал. Той ни наблюдава по-внимателно, от-

колкото може би си мислим. Нашият живот в работата, в църквата, в се-

мейството, в молитва — всичко това му създава образеца, на който той

подражава. Той иска сянката ни да го засегне.

Ние общо взето мислим, че сенките нямат никакво значение. Но ду-

ховните сенки, които хвърляме, са нещо много реално. Затова трябва да

си зададем въпроса: Ако някой ден хората, чийто живот съм докоснал,

трябва да се явят на Страшния съд, тогава моето миниатюрно, кратко

докосване радост ли е донесло или скръб? Този, който преглежда дела-

та им - по име, време и място — ще каже ли: „Тук намирам едно благос-

ловено влияние", или: „Тук има една следа на злото"?

Робърт Дж. Лий пише: „Ние не можем да избегнем, че това, което сме,

казваме или вършим, влияе върху другите хора - точно както не можем

и да избегнем, че тялото ни хвърля сянка на слънчева светлина. Това,

което представляваме, се показва безпогрешно навън. Ние упражнява-

ме влияние, в сравнение с което говоренето и убедителността са твърде

слаби средства."

209

24. юли

„Някой уважава един ден повече от друг ден, а друг човек уважава все-

ки ден. Всеки да бъде напълно уверен в своя ум. " Римляни 14:5

За юдеите под закона седмият ден, или съботата, е бил особено свят.

Законът е забранявал всякаква работа в този ден и е ограничавал пъту-

ването. Изисквали са се особени жертви.

На християните, живеещи под благодатта, никога не е било заповядва-

но да пазят съботата. За тях всички дни са свети, въпреки че те вярват,

че Божието слово съдържа принципа за един почивен ден от седем. Ни-

кой не може да ги осъжда, защото не спазват съботата (Колосяни 2:16).

В Новия Завет особено се откроява първият ден на седмицата, т. е.

Господният ден. Господ Иисус е възкръснал в този ден (Йоан 20:1).

След възкресението Си Той се е срещал с учениците Си в две последо-

вателни недели (Йоан 20:19, 26). Светият Дух е бил даден на Петдесет-

ница в първия ден на седмицата, тъй като Петдесетница е била седем

недели след празника на първите плодове (Левит 23:15-16; Деяния 2:1),

когато е бил принасяй първият сноп - символ на възкресението на

Христос (1. Коринтяни 15:20, 23). Учениците са се събирали в първия

ден на седмицата, за да разчупват хляба (Деяния 20:7). А Павел е напът-

ствал коринтяните да събират специално дарение в първия ден на сед-

мицата (1. Коринтяни 16:1—2). Но това не е ден на особено задължение

като съботата, а ден на особени привилегии. Тъй като ние сме освобо-

дени от обичайната си работа в неделя, можем да се посветим на пок-

лонение и служение на Господа в по-голяма степен, както не е възмож-

но през останалите дни от седмицата.

Но докато имаме свободата да считаме всички дни за еднакво свети,

ние нямаме свободата да вършим в неделя нещо, което би могло да пре-

пъне другите. Ако домашната работа, поправянето на колата ни или иг-

раенето на футбол би могло да препъне някой неукрепнал брат, ние

трябва да се откажем от това, което може би считаме за свое законно

право. Както казва Павел: „Затова, нека вече не се съдим един друг, а

по-добре да съдим така - никой да не поставя спънка или съблазън пред

брат си." (Римляни 14:13)

Юдеите под закона са имали своя ден на почивка в края на цяла сед-

мица труд. Християните под благодатта започват седмицата си с ден на

почивка, защото Христос е извършил делото на изкуплението.

Скофилд обръща внимание на това, че истинският характер на Гос-

подния ден се илюстрира от това, което Самият Господ Иисус е извър-

шил през него: „Той утеши плачещата Мария, извървя седем мили с два-

ма объркани и тъжни ученици и при това им изнесе библейски урок, из-

прати послания на другите ученици, проведе личен душегрижителски

разговор с падналия Петър и вдъхна Светия Дух на учениците в горна-

та стая."

210

25. юли

„А Господ, понеже видя, чеЛия не беше обичана, отвори утробата й.

А Рахил беше бездетна. " Битие 29:31

В живота действа един закон за компенсацията. Според този закон хо-

рата, които в една област са ощетени, имат особени предимства в друга

област. Това, което липсва на една жена по отношение на красотата, мо-

же би се уравновесява чрез голяма практическа мъдрост. Един мъж,

който е непохватен в спорта, може би има по-големи интелектуални

способности. Поетите не винаги са практични, а хората на изкуството

не винаги управляват добре финансите си.

Когато Бог видял, че Яков обича Рахил повече от Лия, той направил

Лия по-плодовита. Години по-късно същият закон за компенсацията се

проявил по същия начин при Анна и Фенина. Елкана обичал Анна по-

вече от Фенина, но Фенина имала деца, а Анна нямала (1. Царе 1:1-6).

Въпреки че Фани Кросби (1823 - 1915, американска авторка на пес-

ни) била сляпа, тя имала несравнима дарба за съчиняване на духовни

песни. Те и досега са едно от големите съкровища на църквата. Алек-

сандър Круденс (1699 - 1770) е страдал от тежки депресии, но е имал

силата да състави конкорданса, който носи неговото име (и всъщност

представлява основата за всички съвременни конкорданси).

Някой християнин може да няма никаква дарба за публично служение

и да не може да говори дори пред собствените си домашни. Но той е

технически гений и за щастие успява да поддържа колата на проповед-

ника в изправност. А проповедникът е безнадежден механик. Когато не-

що стане с колата му, той може само да отвори капака, да пъхъне вътре

главата си и да се моли.

Ако някой възрази, че законът за компенсацията не действа винаги съ-

вършено в живота, ще трябва да се съгласим с него. Има неравенства и

несправедливости. Но този живот не е всичко! Последната глава още не

е написана. Когато Бог дръпне завесата и ни даде да видим отвъдния

свят, ще ни стане ясно, че най-късно тогава листото се е обръща и точ-

ките се изравняват. Например, чуваме как Авраам казва на богаташа:

„Синко, спомни си, че ти си получил своите блага приживе, така като

Лазар - злините; а сега той тук се утешава, а ти се мъчиш." (Лука 16:25)

А междувременно е добре за нас да имаме уравновесен поглед към

живота. Вместо да се концентрираме върху липсите си, нека мислим за

това, че Бог ни е дал качества и способности, които други, които изг-

леждат по-облагодетелствани от живота, нямат. Това ще ни запази от

чувство за малоценност, завист и горчивина.

211

26. юли

„Защото дойдох да разлъча човек от баща му, дъщеря — от майка й и

снаха — от свекърва и; и неприятели на човека ще бъдат домашните

му." Матей 10:3 5-3 6

Тук Господ не говори за пряката цел на Своето идване, а за почти не-

избежния резултат. Той казва, че винаги, когато хора Го последват, те

могат да очакват жестока враждебност от роднините и познатите си. В

този смисъл Той не е дошъл да донесе мир, а меч (ст. 34).

Историята е потвърдила това пророчество. Когато хората се обръщат

към живия, любящ Спасител, те срещат презрение и враждебност. Би-

ват осмивани, лишавани от наследство, изхвърляни от къщи, уволнява-

ни от работа, в много случаи дори убивани.

Тази съпротива е напълно против здравия разум. Например едно мом-

че е било наркоман, но сега се е отказало от наркотиците и активно слу-

жи на Христос. Бихме могли да си помислим, че неговите родители ще

се радват на това. Но не! Те са разгневени. Явно признават, че биха

предпочели синът им да е, какъвто е бил преди.

Други са били спасени от алкохолизъм, престъпност, сексуални пер-

верзни и окултизъм. И в наивната си искреност смятат, че роднините им

не само ще бъдат възхитени, но и сами ще поискат да станат христия-

ни. За съжаление не става така. Идването на Господ Иисус носи разде-

ление в семейството.

Напускането на религията на родителите заради Христос често пре-

дизвиква бурни страсти. Например едно семейство не е вярващо, но на

име е юдейско. Когато някой член на това семейство стане християнин,

това води до яростни емоционални изблици. Повярвалият бива наречен

отстъпник и предател, често дори бива сравнен с Хитлер като враг на

евреите. Всички молби и опити за обяснение на християнина срещат

стена от неразбиране.

В много ислямски страни обръщението към Христос може да бгьде на-

казано със смърт. Присъдата не се изпълнява от властите, а от най-близ-

ките членове на семейството. Например жената може да смеси фино

натрошено стъкло в яденето на мъжа си.

Но въпреки това се случва поради смелата изповед на новоповярвали-

те и тяхното търпеливо, христоподобно понасяне на омразата и прес-

ледването другите да се замислят за празнотата на собствения си живот

и религия и с покаяние и вяра да се обърнат към Господ Иисус Христос.

Така редиците на християните се сгъстяват при преследвания и процъф-

тяват при съпротива.

212

27. юли

„И ето, ти си им като любима песен, като човек с хубав глас, който

свири добре, защото слушат думите ти, а не ги изпълняват. "

Езекиил 33:32

Като ирония изглежда, когато при проповядване на Божието слово

слушателите често са въодушевени от говорителя, но не и от послание-

то, което изисква от тях някаква реакция.

Това важи от една страна за публичното проповядване. Хората се въз-

хищават от проповедника. Помнят шегите и илюстрациите му. Хвалят

произношението му, като жената, която казала: „Направо ми идва да се

разплача всеки път, когато моят пастор произнася благословената дума

Месопотамия." Но когато става дума за послушание, те са като парали-

зирани. Имунизирани са срещу всеки призив да действат. Те са като

упоени от приятния глас.

Тази картина е позната и за духовните съветници. Има хора, за които

съветването представлява нещо като тайно удоволствие. Те разцъфтя-

ват, когато могат поне за един час да бъдат в центъра на вниманието. Та-

ка се наслаждават на общуването със съветника, че направо се прист-

растяват и стават хронични случаи за съветване.

Ужким идват, за да потърсят съвет. Но всъщност не го искат. Те вече

са взели твърдо решение. Знаят какво искат. Ако съветът на съветника

съвпадне с техните собствени желания, се чувстват подкрепени. Ако не

съвпадне, го отхвърлят и продължават по утъпкания си път.

Цар Ирод е бил от този вид хора, които пропиляват живота си. Той с

удоволствие слушал Йоан Кръстител (Марк 6:20), но бил повърхностен

и нямал сериозни намерения. Всъщност не искал посланието да проме-

ни живота му.

Ервин Лутцер пише: „Установил съм, че най-разочароващият проблем

при съветването е фактът, че повечето хора просто не искат да се про-

менят. Разбира се, готови са да направят някои дребни корекции - осо-

бено, когато поведението им им създава проблеми навсякъде. Но пове-

чето се чувстват много добре с греха си, докато не стане неконтролиру-

ем. И често им е най-добре Бог да ограничи дейността Си в техния жи-

вот до минимум."

Някои съветници са развили стратегия, която да намали пропастта

между слушане и вършене. Те дават на търсещия съвет конкретна зада-

ча, която той трябва непременно да изпълни, преди да дойде на следва-

щата среща. Това до известна степен отсява онези, които не са сериоз-

ни. И предпазва и двете страни от пилеене на време.

Страшно и опасно е, когато достигнем такава фаза в живота си, кога-

то можем да слушаме Божието слово, без да бъдем развълнувани от не-

го. Ние трябва да се молим за постоянна чувствителност към Божия

глас и за готовността да направим всичко, което Той ни каже.

213

28. юли

„Нека остави безбожният пътя си и човекът на греха — помислите си;

нека се обърне към Господа и Той ще се смили над него; и към нашия

Бог, защото Той ще прощава щедро. " Исая 55:7

Треперещият грешник се страхува, че Бог няма да го приеме. Отстъп-

никът, който се кае, се съмнява, че Бог може да забравя. Но нашият стих

ни напомня, че всички, които се обръщат към Господа, биват приети с

изобилна милост и прошка.

Това се илюстрира от една история, която през годините постоянно се

разказва - една история, в която подробностите се променят, но посла-

нието продължава да живее. Става дума за един бунтовен син, който из-

бягал от къщи, отишъл в големия град и там затънал в грях и позор, до-

като накрая стигнал до затвора. След четири години го пуснали и той

много искал да се върне у дома. Но се измъчвал от страха, че баща му

вече няма да го приеме. Мислел, че няма да понесе разочарованието да

бъде отхвърлен от собственото си семейство.

Накрая написал на баща си писмо без обратен адрес. В него казвал, че

следващия петък ще мине покрай техния дом с влака. Ако семейството

все още искало да го види, да вържели бяла кърпичка на дървото пред

къщата. Ако не видел кърпичка от преминаващия влак, просто щял да

продължи.

И така, той седи във влака, мрачен и мълчалив, изпълнен с най-ужас-

ни опасения. Случайно до него седи един християнин. След многократ-

ни напразни опити накрая вярващият успява да го предразположи да

разкаже историята си. До родния му град остават още петдесет мили.

Завръщащият се блуден син се колебае между надежда и страх. Четири-

десет мили. Той си мисли за позора, който е навлякъл на родителите си

и как е разбил сърцата им. Тридесет мили. Пред очите му преминават

пропилените години. Двадесет мили. Десет мили. Пет мили.

Накрая къщата се задава отдалеч. И той седи на прозореца и не може

да откъсне очи от гледката. Цялото дърво е покрито с бели парцалчета,

които радостно се веят на вятъра! Той става, взима куфара си и се при-

готвя да слезе.

Разбира се, дървото говори за кръста. С разтворени ръце и обсипан с

безброй обещания за прошка, той кани покаяния грешник да се върне у

дома. Какво приветствие в бащиния дом! Каква преизобилна прошка,

когато скитникът се завърне!

214

29. юли

„На безбожния ли помагаш и тези, които мразят Господа, ли обичаш?

Затова върху теб има гняв от Господа." 2. Летописи 19:2

Цар Йосафат се бил присъединил към безбожния цар Ахав във война-

та срещу арамейците. Това бил несвят съюз, който почти му струвал

живота. Арамейците сметнали Йосафат за Ахав и тъкмо щели да го уби-

ят, когато забелязали грешката си.

Въпреки че Йосафат избегнал смъртта, той не избегнал острото пори-

цание от пророк Ииуй. Бог се гневи, когато Неговите хора съдействат на

безбожните и обичат онези, които мразят Него.

Как би могло в днешно време да се случи такова нещо? Случва се, ка-

то вярващи, които изповядват вярност към Библията, се съюзяват с яв-

но либерални християни за големи религиозни акции. Тези либерали

отричат фундаментални учения на християнската вяра. Те се опитват да

подкопаят авторитета на Библията със своите съмнения и отхвърляне.

Въпреки че се представят за християни, те в действителност са врагове

на Христовия кръст. Техният бог е коремът им. Славата им се състои в

техния позор. Те се стремят към земни неща (вж. Филипяни 3:18-19).

Христовото дело никога не може да спечели от тяхната подкрепа. То мо-

же само да пострада.

Колкото по-голямо влияние придобива икуменическото движение,

толкова по-голям натиск се оказва върху вярващите в Библията христи-

яни да се съюзяват с всевъзможни небогоугодни елементи в християнс-

кия свят. Ако откажат, те биват нападани и осмивани и свободите им се

ограничават. Но верността към Христос изисква от тях да останат на

пътеката на отделянето.

Един от най-болезнените удари е, когато истински християни прези-

рат братята и сестрите си, които отказват да работят заедно с безбожни-

те. Известно е, че водещи личности в християнството говорят с голямо

уважение за модернистите и нападат фундаменталистите. Те се прекла-

нят пред либералната ученост, цитират благосклонно либерални автори

и проявяват любезна толерантност към либерални лъжеучения. А за

своите братя и сестри фундаменталисти правят единствено презрител-

ни забележки, когато те искат да поддържат ясно очертаните граници

между праведните и безбожните.

Да търсиш благоволението на Божиите врагове или помощта им е по-

литика на измяната. Верността към Христос изисква да стоим твърдо на

страната на Неговите безкомпромисни последователи и да се съпроти-

вяваме на врага.

215

30 юли

„Какъвто е делът на слизащия в боя, такъв ще бъде и делът на седя-

щия при вещите; заедно ще делят. " 1. Царе 30:24

Когато Давид възвърнал завладения от амаличаните Сиклаг, някои от

неговите хора не искали да разедлят плячката с онези 200 мъже, които

били останали при потока Восор. Давид обаче разпоредил останалите

при вещите да получат същия дял като отишлите в битката.

На всеки войник, който се бие на фронта, се падат мнозина, които ра-

ботят в тила. В американската армия през Втората световна война само

около 30% от частите са участвали пряко в боевете. Другите се занима-

вали с обслужващи дейности, грижели се за транспорта, квартирите,

храната, комуникациите, били инженери, химици, администратори.

И в Божието дело има подобна аналогия. Въпреки че всички христи-

яни са войници, не всички се бият на първа линия. Не всички са пропо-

ведници или благовестители, или пастири, или учители. Не всички са

мисионери, които действат на фронта на духовните военни действия по

света.

Бог има и помощен персонал в Своята войска. Това са например Не-

говите верни бойци в молитва, които всеки ден упорито се молят и щур-

муват Божия престол, докато нещата се обърнат към добро. Или Него-

вите верни настойници, които водят живот на постоянни жертви и ли-

шения, за да могат да изпращат повече пари на фронта. Или другите, ко-

ито предоставят храна и подслон за онези, които участват в преките

схватки с врага. Нека помислим и за онези, които набират ръкописите,

които някой ден ще отнесат посланието в далечни страни. Нека помис-

лим за отличните жени, които служат у дома, като отглеждат синове и

дъщери за служба на Царя. На всеки, който пряко участва в битката, се

падат мнозина други, които работят като помощен персонал.

Когато се раздават наградите, помощният персонал ще получи същия

дял като героите от битките. Онези, които тихо и скромно са служили в

тила, ще получат същата слава като тези, които са си извоювали име в

боя.

Бог е в състояние да прецени всичко съвършено точно. Той може да

оцени приноса на всекиго. И тогава ще има множество изненади. Ще

видим, че невзрачни хора, които сме смятали за доста маловажни,

всъщност са заемали решаващи позиции. Без тях самите ние бихме би-

ли безсилни.

216

31. юли

„Няма човек, който да е оставил къща или братя, или сестри, или май-

ка, или баща, или деца, или ниви заради Мен и заради благовестието, и

да не получи сега, в това време, сто пъти повече къщи и братя, и сес-

три, и майки, и деца, и ниви, заедно с гонения, а в идващия свят — вечен

живот." Марк 10:29-30

Най-голямата от всички инвестиции е инвестирането на нашия живот

за Иисус Христос. Решаващите фактори при всяка инвестиция са сигур-

ността на капитала и величината на печалбата. Според този критерий

абсолютно никоя инвестиция на този свят не може да се сравни с един

живот, живян за Бога. Капиталът е напълно сигурен, защото Той е силен

да запази това, което сме Му поверили (2. Тимотей 1:12). Що се отнася

до прихода, свят ни се завива при мисълта за неговата неизмеримост.

В нашия днешен пасаж Господ Иисус гарантира да възвърне всичко

стократно. Това съответства на лихва от 10,000% - нещо нечувано в све-

та. Но това не е всичко!

На онези, които са напуснали удобствата на своята родина, за да слу-

жат на Господ Иисус, е обещана топлината и удобството на много домо-

ве, където ще бъдат приемани заради Иисус.

На онези, които се отказват от радостите на брака и семейството или

скъсват други земни вразки заради евангелието, е обещано световно се-

мейство, от което мнозина ще им станат по-близки отколкото кръвните

роднини.

На онези, които напускат земите си, са обещани много земи. Те се от-

казват от правото да притежават няколко квадратни метра земя, и в за-

мяна на това получават несравнимо по-голямата привилегия да завою-

ват цели страни и дори цели континенти за скъпоценното Име на Иисус.

Обещани са им и преследвания. На пръв поглед това звучи като гор-

чива нотка в иначе хармоничното звучене. Но Господ Иисус причисля-

ва преследванията също към положителните доходи от нашата инвести-

ция. Да станеш участник в позора на Христос е по-голямо богатство от

всички египетски съкровища (вж. Евреи 11:26).

А това са едва дивидентите в този живот! Защото Господ добавя: „... а

в идващия свят - вечен живот". Това насочва погледа ни към вечния жи-

вот в цялата му пълнота. Въпреки че вечният живот сам по себе си е

дар, който се получава чрез вяра, ние ще му се наслаждаваме в различ-

на степен. Онези, които са оставили всичко, за да следват Господ Иисус,

ще получат по-голяма награда в Небесния град.

Когато размислим за невероятните доходи, които ще имаме от един

инвестиран за Бога живот, е странно, че малцина участват в тази инвес-

тиция. Когато става дума за акции и ценни книжа, инвеститорите могат

да бъдат твърде умни и пресметливи, но когато им се предлага най-до-

рата от всички инвестиции, те са странно несъобразителни.

217

1. август

„Както златни ябълки в сребърни съдове, така е дума, казана на мяс-

то. " Притчи 25:11

Комбинацията от златни ябълки в сребърен обков е красива и радва

очите. Двете неща си подхождат и са проява на добър вкус. Също така

е и със „златното" слово, казано точно в правилния момент. ,Новек има

радост от отговора на устата си и дума на време - колко е добра!"

(Притчи 15:23)

Една бивша мисионерка умира от рак в болница. Тя все още е в съз-

нание, но е твърде слаба, за да може да говори. Един богобоязлив ста-

рейшина идва да я посети точно преди края на вечерното свиждане. На-

веден над леглото й той цитира Песен на песните 8:5: „Коя е тази, коя-

то идва от пустинята, като се опира на любимия си?" Тя отваря очите си

и се усмихва. Това е последният й контакт с този стенещ, страдащ свят.

Преди да се спусне нощта, тя вече е напуснала пустинята, опряна на

своя възлюбен Господ. Това е било точно правилното слово!

Едно семейство е зашеметено от болка поради загубата на свой член.

Многобройни познати идват с много съболезнования и утешения, но из-

глежда нищо не може да облекчи болката. Тогава идва писмо от д-р. X.

А. Арънсайд, който цитира Псалм 30:5: ,3ечер пренощува плач, а сут-

ринта е радост." Това се оказва подходящото слово, което да разчупи

оковите на скръбта.

Докато една група християни пътува на дълъг път, един от тях започ-

ва да разказва за съмненията си в Писанието, които са му внушени от

лекциите в университета. Един от по-кротките, невзрачни спътници

слуша известно време, след което изумява групата, като цитира по па-

мет Притчи 19:27: „Престани, сине мой, да слушаш наставление, което

отклонява от думите на знанието." Това е златна ябълка в сребърен съд!

Знаем и известната история как Ингерсол (Робърт Грийн, 1833 - 1899,

американски политик и прочут антирелигиозен оратор) пред голяма

публика предизвикал Бога да го убие в рамките на следващите пет ми-

нути — в случай, че има Бог. В този момент един невзрачен християнин

станал от публиката и попитал: „Господин Ингерсол, смятате ли, че мо-

жете да изчерпите Божията благодат за пет минути?" Словото попадна-

ло точно в целта.

Правилната дума, казана на правилното време, е истински Божи дар.

Ние ще направим добре, ако се стремим към тази дарба, така че Божи-

ят Дух да може да ни употребява, за да говорим подходящи думи на уте-

ха, насърчение, предупреждение или корекция.

218

2. август

„Иучениците се уплашиха, като влязоха в облака." Лука 9:34

Петър, Яков и Йоан били с Господ Иисус на планината. Тъй като усе-

щали, че това е решаващ миг от историята и по някакъв начин искали

да консервират Неговото славно величие, Петър предложил да издигнат

три шатри — по една за Иисус, Мойсей и Илия. Разбира се, това би пос-

тавило Господа на едно ниво с двамата старозаветни светии. Бог пре-

дотвратил начинанието, като ги покрил с облак. Лука ни казва, че те се

уплашили, когато влезли в облака.

Не е трябвало да се плашат. Това е бил облак на славата, а не на съда.

Той е бил преходно явление, а не постоянно обстоятелство в живота им.

Макар и невидим, Бог е бил в облака.

Често в живота ни идват облаци и ние като апостолите се плашим, ко-

гато навлезем в тях. Например, когато Бог ни призове в нова област на

служение, ние често се страхуваме от неизвестното. Представяме си

най-лошото по отношение на опасности, съпротива и неприятности. В

действителност по този начин ние се страхуваме от Божието благосло-

вение. Когато облакът се вдигне, установяваме, че Божията воля е доб-

ра и благоугодна, и съвършена.

Ние се страхуваме, когато навлезем в облака на болестта. Мислите ни

излизат извън кортрол. Тълкуваме всяка дума и всяко изражение на ли-

цето на лекаря като предзнаменование за катастрофа. Всеки симптом ни

говори за смъртоносна болест. Но когато опасността премине, можем да

кажем заедно с псалмиста: „Добре е за мен, че бях наскърбен." (Псалм

119:71) Бог е бил в облака, а ние не сме знаели това.

Страхуваме се, когато навлезем в облака на скръбта. Какво добро би

могло въобще да произтече от такива сълзи, страхове, болки и разоча-

рования? Изглежда, че целият свят около нас се срива. Но ние се учим

чрез облака. Учим се как да утешаваме другите с утехата, с която Гос-

под ни е утешил. Започваме да разбираме сълзите на Божия Син, както

не бихме могли да ги разберем по друг начин.

Няма защо да се плашим, когато навлизаме в облаците на живота. Те

са възпитателни за нас. Те са временни явления. Не ни унищожават. Мо-

же да скриват Божието лице, но не и Неговата любов и мощ. Затова

трябва да вземем присърце думите на Уилиям Купър (1731 - 1800, анг-

лийски поет):

Вие плахи светии, съберете нов кураж.

Облаците, от които се страхувате,

са пълни с милост и ще се излеят

в благословения на вашите глави.

219

3. август

„Той ... не благоволява в краката на мъжа. " Псалм 147:10

Колко интересно! Великият, трансцендентен Бог не благоволява в кра-

ката на мъжа!

Това ни напомня за света на спорта. Бегачът, строен и бърз, премина-

ва лентата с издигнати победоносно ръце. Баскетболистът се промъква

умело в противниковото наказателно поле, за да вкара решаващия кош.

Футболният герой преодолява всички защитници и мощно забива топ-

ката във вратата.

Зрителите са във възторг. Скачат, крещят, свиркат, ликуват. Те са фа-

натици, които участват във всеки мач с цялата си душа и сърце. Можем

да кажем, че те имат благоволение в краката на мъжа - т. е. в неговите

спортни умения.

Нашият стих няма за цел да осъжда здравословния интерес към спор-

та. На друго място Библията говори за стойността на телесните упраж-

нения. Но това, че Бог не се интересува от краката на мъжа, трябва да

ни напомня да внимаваме за баланса на приоритетите си.

Лесно е за един млад вярващ така да се пристрасти към някой спорт,

че той да се превърне в страстта на живота му. Всичките му усилия са

насочени към това, да има върхови постижения в своята дисциплина.

Той внимателно разпределя времето, храната и съня си. Упражнява се

непрестанно, за да усъвършенства умението си в колкото може повече

насоки. Придържа се стриктно към тренировъчната си програма, която

трябва да го поддържа във върхова форма. Мисли и говори за спорта си,

като че ли това е животът му. А може и наистина да е така.

Понякога такъв млад християнин остава потресен, когато внезапно

разбере, че Бог не благоволява в краката на мъжа. Ако иска да живее в

близко общение с Бога, той трябва да се нагоди към Божията перспек-

тива.

А в какво благоволява Бог? Ст. 11 на Псалм 147 ни казва: „Господ бла-

говолява в онези, които Му се боят, в онези, които се надяват на Него-

вата милост." С други думи, Бог се интересува повече от духовното от-

колкото от телесното. Апостол Павел също изразява тази ценностна

система, като казва, че „телесното упражнение е полезно за малко" (1.

Тимотей 4:8).

Сто години по-късно, когато овациите ще са замрели, стадионът ще е

пуст и резултатът от мача ще бъде отдавна забравен, единствено живо-

тът, който е живян на първо място за Божието царство и Неговата прав-

да, ще има значение.

220

4. август

„Господ е праведен, Той обича праведни дела." Псалм 11:7

Сам Господ е праведен и Той иска и Неговите хора да вършат правед-

ни дела. Той се радва, когато вярващите инстинктивно взимат решения,

които съвпадат с божествените морални принципи.

Но това не винаги е лесно в свят като нашия. Ние сме изложени на

постоянното изкушение да правим компромиси в моралната и етична

област. Някои изкушения са съвсем открити и плоски, а други са по-ко-

варни. Ние се нуждаем от проницателност и твърдост, за да вървим по

тесния, правия път.

Не е възможно да съставим каталог на всички проблемни области, но

един списък с примери може да ни създаде основа за бъдещи решения.

Подкупите и рушветие са начини на действие на неправдата. Също та-

кива са и подаръците за снабдителите, които трябва да повлияят на пре-

ценката им. Не е редно да се издават чекове без покритие (с надеждата,

че докато се осребрят, в сметката може би вече ще има достатъчно па-

ри). Незаконно е да се изпраща стокова пратка със скрито писмо, за да

се избегне плащането на допълнителната такса за писмо. Измама е да се

казва по телефона, че шефа го няма, докато той всъщност седи на съсед-

ното бюро. Всяка злоупотреба с времето или сметката на фирмата за

дейности или разходи, които не са свързани с работата... И, разбира се,

широкоразпространената практика да се фалшифицират данъчните дек-

ларации, като или се укриват доходи, или чрез фалшиви документи се

раздуват разходите... Случаите на застрахователни измами вече са при-

добили размерите на епидемия. Пресрочване на задължения, некачест-

вена работа... А може би една от най-разпространените порочни прак-

тики е непозволеното използване на времето на работодателя за върше-

не на лична работа.

Не е правилно да се застъпваме за роднини или приятели, когато те

очевидно не са прави. Това е криворазбрана любов и погрешна солидар-

ност. Ние служим на делото на правдата, когато заставаме на страната

на истината против греха, независимо кой е виновният.

Също така е погрешно да подкрепяме изключен от църквата човек по-

ради сантименталния възглед, че той се нуждае от любов и разбиране.

Това води само дотам, че в църквата възниква напрежение и изключе-

ният продължава да се закоравява в злото си.

И накрая, никога не е правилно някой да поема върху себе си вината

за нещо, което не е извършил. Има някои миролюбиви души, които са

готови да поемат отговорността, когато виновният отказва да си приз-

нае. Мирът не може да се постигне, като жертваме истината.

Смелост, братко! Не се препъвай,

дори пътеката ти да е мрачна нощ.

Има пътеводна звезда за смирения:

,Довери се на Бога, правда върши!" 221

5. август

„Човешкият гняв не върши Божията правда. " Яков 1:20

Сцената не е необичайна. Заседание за църковни дела. Трябва да се

вземе решение. Не става дума за някой голям доктринален въпрос, а мо-

же би за пристройката за дървата, за боядисването на кухнята или за

разпределянето на някои дарения. Изказват се различни мнения, надига

се гняв, темпераментите излизат извън контрол, гласовете се надвикват.

Накрая някои дебелоглави личности успяват да се наложат поради де-

цибелите, които са постигнали, и напускат заседанието с илюзията, че

са подпомогнали Божието дело. Каквото и да са подпомогнали, със си-

гурност не е било Божието дело, нито пък са извършили Неговата воля.

Човешкият гняв не върши Божията правда.

Разказва се, че Емерсън веднъж избягал от заседанието на някакъв ко-

митет, където имало големи разправии и караници. Докато още кипял от

яд, му се сторило, че чул звездите да казват: „Защо така гневно, малко

човече?" Леели Уетърхед коментира това: „Колко чудно укротяват духа

ни мълчаливите звезди в своето величие и далечна красота - като че ли

казват: „Бог е достатъчно велик, за да се погрижи за теб"; и: „Нищо, ко-

ето те ядосва, не е толкова важно, колкото ти се струва."

Разбира се, ние знаем, че има време, когато справедливият гняв е

уместен - тогава, когато става дума за Божията чест. Но не това има

предвид Яков, когато говори за човешкия гняв. Той мисли за човека,

който с всички сили иска да се наложи, и избухва яростно, когато на пъ-

тя му се поставят прегради. Той мисли за надменната личност, която

смята собствената си преценка за непогрешима и затова не може да по-

нася различно мнение.

За хората от този свят експлозивният темперамент е признак на сила.

За тях това е белег на лидера, средство за придобиване на респект. Те

смятат кротостта за слабост.

Но християнинът разбира тези неща по-добре. Той знае, че със своята

невъздържаност изгубва респекта на своите братя и сестри. Емоционал-

ните избухвания често са дела на плътта, а не на духа.

Христос ни е учил на по-добър път. Това е пътят на себевладеенето,

даването на място на Божия гняв, кротостта към всички хора. Това е пъ-

тят на търпеливото понасяне на всяка неправда, обръщането на другата

буза. Християнинът знае, че спъва Божието дело чрез гневни изблици,

че по този начин заличава всяка видима разлика между себе си и невяр-

ващите и запечатва устата си за свидетелство.

222

6. август

„Нехаете ли, всички минаващи по пътя? Погледнете и вижте — има ли

страдание като моето страдание, което постигна мен, която Господ

наскърби в деня на пламтящия Си гняв!" Плач на Еремия 1:12

Понякога, когато седя на Господната трапеза, се питам: „Какво става

с мен? Как мога да седя тук и да размишлявам за страданията на Спа-

сителя, без да избухна в сълзи?"

Един неизвестен поет си е задавал същите въпроси. Той пише: „Камък

ли съм аз, а не човек, че мога да стоя, Христе, под Твоя кръст, да броя

капка по капка твоя изтичащ живот, и при това да не заплача? А слън-

цето и луната скриха лицето си в среднощен мрак, земята се гърчеше и

стенеше - само аз стоя и гледам хладен и спокоен. Велики Боже, спаси

ме от това, защото иначе ще изпитам гнева, който Той понесе. О, моля

Те, Господи, приклони се още веднъж към мен, погледни ме и разбий

този къс скала - сърцето ми."

Друг пише в подобен смисъл: „Какво чудо съм аз за себе си, о, Ти,

кървящо, умиращо Агне, че мога да размислям за тази тайна, без под-

тика да те обичам повече."

Аз изпитвам голямо уважение към онези чувствителни души, които

така се трогват от страданията на умиращия Спасител, че се разплакват.

Такъв беше моят бръснар, Ралф Руоко. Често, докато ме подстригваше

и стоеше зад мен, той говореше за страданията, които Господ е понесъл.

И често сълзите му капеха по престилката, а той казваше: „Не зная за-

що Той е бил готов да умре за мен. Аз съм такъв долен мерзавец. А Той

пак е понесъл в тялото Си наказанието за моите грехове на кръста."

Мисля си и за грешницата, която измила със съзлите си краката на

Господа и ги подсушила с косата си, целувала ги и ги помазала с масло

(вж. Лука 7:38). Въпреки че тя все още живеела от другата страна на

Голгота, чувствата й били много по-точно настроени към Господа, от-

колкото моите, при цялото ми превъзхождащо знание и всичките ми

привилегии.

Защо съм такъв леден къс? Може би защото съм отраснал в една кул-

тура, в която се счита, че не е мъжествено да се плаче? Ако е така, бих

желал никога да не съм познавал тази култура. Не е срамно да се плаче

в сянката на Голгота. Срамно е по-скоро човек да не може да заплаче.

Отсега нататък ще се моля с думите на Еремия: „О, да беше главата

ми вода, очите ми - извор на сълзи! Щях да плача денем и нощем..."

(Еремия 9:1) Щях да плача за страданията и смъртта, които моите гре-

хове причиниха на безгрешния Спасител. И ще повтарям безсмъртните

думи на Исак Уотс:

, Добре ще направя да се изчервя и да скрия лицето си,

когато Неговият скъпоценен кръст се яви пред очите ми.

Сърцето ми ще прелива от благодарност, а очите ми - от сълзи."

Господи, запази ме от проклятието на едно християнство без сълзи!

223

7. август

„... да им дам венец вместо пепел, масло на радост — вместо плач, об-

лекло на хвалеше - вместо унил дух... " Исая 61:3

В този възвишен текст Месията описва някои от славните промени,

които Той извършва с онези, които Го приемат. Той им дарява красота

вместо пепел, радост вместо скръб, слава вместо униние.

Ние Му донасяме пепелта на един живот, изгорял в безцелни развле-

чения, или пепелта на едно тяло, съсипано от алкохол и наркотици. Но-

сим Му пепелта на пропилените в пустинята години или пепелта на ра-

зочаровани надежди и рухнали мечти. И какво получаваме за това? Той

ни дава красота - красотата на един блестящ сватбен венец. Каква про-

мяна! „Бедният, окаян роб на греха бива издигнат до честта да бъде

член на семейството на светия Бог." (Дж. X. Джоует) Мария Магдалена,

която някога била владяна от седем демона, не само е била освободена

от тях, но е станала и дъщеря на царя. Коринтяните отишли при Него с

целия си обезобразен живот и били измити, осветени и оправдани.

Ние Му носим сълзите на скръбта си. Сълзи, предизвикани от грях,

нещастия и провали. Сълзи, предизвикани от удари на съдбата и загуби.

Сълзи за разбити бракове и пропаднали деца. Може ли Той да направи

нещо с тези горещи, солени сълзи? Да, той може да ги изтрие от очите

ни и вместо тях да ни даде масло на радост. Той ни дарява радостта от

прошката, радостта от това, че Бог ни приема, радостта на Своето се-

мейство, радостта, че най-после сме намерили смисъла на съществува-

нето си. Той ни дарява „радостта на сватбеното тържество вместо смаз-

ващата болка".

И накрая Той отнема от нас унилия дух. Всички ние познаваме този

дух - бремето на греха, на угризенията на съвестта, на срама, на униже-

нието. Унинието от това, че сме оставени, отхвърлени, предадени. Вле-

деняващият страх от утрешния ден. Той ни отнема всичко това и в за-

мяна ни облича в облекло на хваление. Той влага в устата ни нова пе-

сен, възхвала на нашия Бог (вж. Псалм 40:3). Роптателят се изпълва с

благодарност, богохулникът - с поклонение.

Нещо красиво, нещо добро - Той разбра колко съм окаян.

Всичко, което можех да Му дам, бяха отломки и гняв.

А той направи от живота ми нещо прекрасно.

224

8. август

„... правете добро и давайте назаем, без да очаквате да получите на-

зад, и наградата ви ще бъде голяма." Лука 6:35

Тези заповеди на нашия Господ се отнасят за нашето поведение към

всички хора, вярващи и невярващи, но днес ние ще ги разгледаме по-

специално по отношение на финансовите дела между християните.

Тъжно е, но е истина, че някои от най-лошите конфликти между вярва-

щи се пораждат поради парични взаимоотношения. Не би трябвало да

е така, но за съжаление старата поговорка все още е вярна: „Когато па-

рите влязат през вратата, любовта избягва през прозореца."

Едно просто решение би било да се забранят всички финансови сдел-

ки между вярващи. Но не можем да направим това, докато Библията

казва: ,Дай на всеки, който ти поиска..."; и: „Давайте назаем, без да

очаквате да получите назад..." (Лука 6:30,35) Затова трябва да усвоим

някои принципи, които ще ни помогнат да сме послушни на Божието

слово и да избягваме караници и разбити приятелства.

Трябва да даваме във всеки случай на истинска нужда. Даването тряб-

ва да бъде без каквито и да било условия. То не бива по никакъв начин

да задължава получателя — например да се чувства длъжен да застане на

наша страна в някой спор в църквата или да ни защити, когато не сме

прави. Ние не бива да се опитваме да „купим" хората с добрината си.

Заповедта да даваме на всеки, който ни иска, има известни изключе-

ния. Ние не бива да даваме на човек, който с наша помощ ще финанси-

ра хазарт, пиене или пушене. Не бива да даваме нищо, ако с това подк-

репяме някой глупав план за бързо печелене на много пари, което само

стимулира човешката алчност.

Ако даваме назаем за нещо, което наистина си струва, ние трябва да

го правим с нагласата, че няма значение дори и никога да не си получим

парите обратно. Това не бива впоследствие да помрачава приятелство-

то ни. А в никакъв случай не бива да искаме лихви за дадената назаем

сума. Ако на един юдеин под закона не е било позволено да взима лих-

ви от свой брат юдеин (Левит 25:35-37), колко повече това ще важи за

един християнин, живеещ под благодатта!

Ако се сблъскаме със случай, в който не сме сигурни дали има истин-

ска нужда, като цяло е по-добре да откликнем на нуждата. Ако се лъ-

жем, по-добре е да се лъжем на страната на благодатта.

Когато даваме на другите, трябва да сме наясно и с факта, че хората,

които получават дарове на любов, често развиват огорчение и яд срещу

дарителя. Това е цена, която трябва да сме готови да платим. Когато вед-

нъж казали на Дизраели (Бенджамин, 1804 - 1881, британски държав-

ник и министър-председател), че някой го мрази, той отговорил: „Не

мога да си представя защо. В последно време не съм направил нищо за

него."

225

9. август

„Той остави всичко, стана и Го последва. " Лука 5:28

Нека си представим как Леви седи на една маса отстрани на главната

улица и събира данъци и мита от минаващите. Ако е бил типичен бир-

ник, той е прибирал значителни суми в собствения си джоб, вместо да

ги предава на презряната римска окупационна власт.

И един ден Иисус минава покрай него и му казва: „Следвай Ме." В

живота на Леви настъпва поразително духовно пробуждане. Той вижда

греховете си голи и разкрити. Осъзнава празнотата на живота си. Чува

обещанието за по-добри неща. И реакцията му е непосредствена. „Той

остави всичко, стана и Го последва." Векове по-късно Ейми Кармайкъл

(1867 - 1951, английска мисионерка в Индия и поетеса) пише впечатля-

ващите редове:

,Аз чух Неговия призив: Ела, следвай Ме!

Това беше всичко.

Земното ми злато избледня,

душата ми Го последва.

Аз станах и тръгнах след Него.

Това беше всичко.

Кой не би последвал,

ако чуе Неговия призив?"

Но Леви, или Матей, както е по-известното му име, в онзи ден, когато

е откликнал на призива на Христос, все още е знаел твърде малко за ве-

ликите неща, които щели да последват неговото покорство.

Разбира се, той първо получил неизмеримото благословение на спасе-

нието. Оттогава нататък, дори когато бил тъжен, имал повече радост от-

колкото преди, когато бил щастлив. Можел да каже заедно с Джордж

Уейд Робинсън: ,3ъв всяко малко цветно петно на този свят живее по

нещо, което очите без Христос никога не могат да открият."

После Матей станал един от дванадесетте апостоли. Той живял с Гос-

под Иисус, слушал Неговото несравнимо поучение, станал свидетел на

Неговото възкресение, излязъл в света със славното послание и накрая

отдал живота си за своя Спасител.

Матей получил и неизразимата привилегия да напише първото еван-

гелие. Преди казахме, че той е оставил всичко от старата си професия,

но Господ явно му е позволил да задържи перото си. Това перо било из-

ползвано, за да опише Господ Иисус като истинския Цар на юдеите.

Да, Матей оставил всичко, но така пък спечелил всичко и намерил ис-

тинската причина и истинския смисъл на своето съществуване.

В известен смисъл всеки мъж, всяка жена, всяко момче и всяко моми-

че чува призива на Христос. Ние можем да откликнем или да го отхвър-

лим. Ако Го последваме, Той ни благославя, далеч надхвърляйки и най-

смелите ни мечти. Ако Го отхвърлим, Той намира други, които ще Го

последват. Но ние няма никога да намерим някой по-добър от Христос,

когото да можем да следваме.

226

10. август

„Народът, който стоеше там, като чу, каза: Гръм е. " Йоан 12:29

Бог тъкмо бил проговорил от небето на ясен членоразделен език. Ня-

кои обаче казали, че това е гръм. Те имали готово естествено обяснение

за нещо, което било божествено и свръхестествено.

Такава нагласа към чудесата можем да имаме и ние днес. Можем да се

опитваме да обясняваме всички неща като обикновени естествени явле-

ния.

Можем и просто да кажем, че времето на чудесата е отминало. Гриж-

ливо да ги приберем в едно чекмедже от историята.

Възможна е и другата крайност — да твърдим, че сме преживели чуде-

са, които в действителност не са нищо друго освен продукт на живо въ-

ображение.

Правилното отношение е да признаем, че Бог и днес може да върши

чудеса и действително ги върши. Като всевластен Господ Той може да

върши всичко, което Му е угодно. Няма библейско основание, поради

което Той трябва да се е отказал от чудесата като средство да се разкри-

ва на хората.

Чудо се случва всеки път, когато някой се новороди. Това е огромна

демонстрация на божествена сила, чрез която един човек бива спасен от

властта на тъмнината и бива преселен в царството на Неговия възлюбен

Син.

Има чудеса на изцеление, когато лекарското умение вече се е предало

и всяка човешка надежда е изчезнала. Тогава Бог понякога благоволява

в отговор на молитва с вяра да докосне тялото на болния и да му върне

здравето.

Има и чудеса на Божията грижа, които преживяваме, когато портмо-

нето ни е празно. И чудеса на Божието водителство, когато стоим на

кръстопът и не знаем в коя посока да тръгнем. Има чудеса на Божията

закрила, когато например някой излиза без една драскотина от купчина-

та ламарина и стъкло, която доскоро е била автомобил.

Да, Бог и днес върши чудеса, но не непременно същите. Той никога не

е повторил десетте язви, които е нанесъл на Египет. Въпреки че Иисус

Христос е същият вчера, днес и във вечността, от това не следва, че Не-

говите методи задължително остават винаги едни и същи. Фактът, че

Той е възкресявал мъртви, когато е бил на земята, не означава, че Той и

днес възкресява мъртви.

И още една последна дума! Не всички чудеса имат божествен произ-

ход. Дяволът и неговите служители също могат да вършат чудеса. В бъ-

дещите дни вторият звяр от Откровение 13 ще измами жвеещите на зе-

мята чрез чудесата, които върши. Но и днес трябва да изпитваме всич-

ки чудеса с Божието слово и да внимаваме за посоката, в която отвеж-

дат хората.

227

11. август

„Защото, ако сме излезли извън себе си, то е заради Бога. "

2. Коринтяни 5:13

Бог има изключителни войници в Своята войска и често те са онези,

които печелят най-големите победи. В своето усърдие за Господа те по-

някога са ексцентрични. Използват оригинални методи, вместо да се

придържат към традиционните. Винаги казват и вършат точно това, ко-

ето най-малко се очаква от тях. Могат да нарушат всички правила на

граматиката, проповядването и поучението и пак да спечелят големи пе-

чалби за Божието царство. Те често са въодушевяващи и наелектризи-

ращи. Хората са шокирани, но никога не ги забравят.

Тези изключения от правилото са постоянен извор на неудобство за

благопристойните традиционалисти, за онези, които потръпват при ми-

сълта за нарушението на културните норми. Други християни се опит-

ват да ги променят, да ги направят малко „по-нормални", да угасят огъ-

ня. Но за щастие на църквата тези усилия в общия случай са обречени

на неуспех.

За нас е трудно да осъзнаем, че Господ Иисус също е изглеждал твър-

де странен за Своите съвременници. „Той е бил така отдаден на работа-

та Си, че често дори не е имал време да яде, и майка Му и баща Му са

искали да Го приберат у дома, защото са мислели, че Той лека полека си

губи разсъдъка. Казвали са, че Той не е на себе си. Но Иисус е бил здра-

вият и разумният, а не братята Му." (У. Макинтош Маккей)

Явно е, че някои хора са упреквали Павел, че не е съвсем нормален.

Неговият отговор на това обвинение е бил: „Ако сме излезли извън се-

бе си, то е заради Бога." (2. Коринтяни 5:13)

Някои от нас са чували за един от Божиите ексцентрици, който прода-

вал сандвичи по улицата и носел на гърдите и на гърба си плакат. Отп-

ред пишело: „Аз съм глупак заради Христос." А на гърба: „А ти за кого

си глупак?"

Проблемът с повечето от нас е, че твърде много сме като обикновени-

те хора, за да можем да задвижим в обществото нещо за Бога. Някой се

е изразил така: „Ние оставяме средната мярка там, където си е. Ние сме

като Петър, който седи в двора на съда, където осъждат Христос, и

просто се топли."

Роуланд Хил (1744 - 1833), великият лондонски проповедник, е бил

оригинален човек, също като Ч. Т. Стъд и Били Брай (1794 - 1868, ме-

тодистки проповедник в Корнуол). Такъв е бил и У. П. Никълсън, ирлан-

дският евангелист. Трябвало ли е да бъдат други? Не, като си помислим

как Бог ги е употребил, можем само да си пожелаем ние да приличаме

повече на тях.„Хиляда пъти по-добре е ефективна оригиналност откол-

кото неефективна обичайност. Първата любов понякога се изразява

странно, но слава на Бога, тя е действена; а някои за съжаление са я из-

губили." (Фред Митчъл)

228

12. август

„ След като напътстваш един и два пъти човек, който е еретик, го от-

страни, като знаеш, че този, който е такъв, се е извратил и сьгреша-

ва, като от само себе си е осъден." Тит 3:10-11

Когато говорим за еретик, често си представяме някой лъжеучител,

който разпространява възгледи, противоречащи на великите фундамен-

тални истини на вярата. Мислим за хора като Арии, Монтан, Марций и

Пелагий, живели в първите векове след Христос.

Аз не искам да отричам тази дефиниция на еретик, но искам да я раз-

ширя. Еретик или сектант в Новия Завет е човек, който упорито разп-

ространява някое учение, дори то да е второстепенно, което предизвик-

ва разцепление в църквата. Той може да изповядва фундаменталните

доктрини, но постоянно набляга на някое друго учение, което предиз-

виква разделение, понеже се отклонява от всеобщото убеждение на об-

щността, към която той принадлежи.

Сектантът е твърдоглаво решен да преследва доктриналната си фикс-

идея, дори и това да доведе до разцепване на църквата. При всякакви

разговори той неизбеждо стига до любимата си тема. Където и да отво-

ри Библията, смята, че вижда насоки за своя възглед. Той не може да го-

вори публично, без да спомене тази тема. Цигулката му има само една

струна и на нея той свири само един тон.

Поведението му е крайно неуравновесено. Той пренебрегва всичките

1001 библейски учения, които биха изградили светиите в тяхната вяра,

и вместо това дълбае онези едно или две особени учения, които водят

само към разцепление. Може да набляга на някой особен аспект от про-

рочеството. Или да говори постоянно за една определена дарба на Ду-

ха. Или да е обладан от „петте точки на калвинизма".

Когато старейшините на църквата го предупредят да не продължава

своеобразния си кръстоносен поход, той не е готов да се покае. Упорс-

тва, че не би бил верен на Господа, ако не поучава тези неща. Не се ос-

тавя да бъде смълчан. На всеки аргумент, който му се представи, има

„супердуховен" отговор. Фактът, че създава разцепление и препънки в

църквата, ни най-малко не го стряска. Той изглежда не се притеснява от

Божието предупреждение: „Ако някой развали Божия храм, него Бог ще

развали." (1. Коринтяни 3:17)

Писанието казва, че такъв човек е извратен, съгрешава и от само себе

си е осъден. Той е извратен в смисъл, че има изкривено мислене. Съг-

решава, понеже Библията осъжда такова поведение. И той знае това,

въпреки набожните си твърдения. След две предупреждения църквата

трябва да го отстрани с надеждата, че това обществено порицание ще

го подтикне да се откаже от партизанската си страст.

229

13. август

„Където двама или трима са събрани в Мое Име, там съм и Аз посред

тях." Матей 18:20

Когато Господ Иисус казва тези думи, Той говори за събрание на цър-

квата, което трябва да вземе отношение към свой член, който живее в

грях и отказва да се покае. Всички останали опити да се вразуми греш-

никът са се провалили и накрая той бива доведен пред църквата. Ако

продължава да не иска да се покае, трябва да бъде изключен от общени-

ето. Господ Иисус обещава Своето присъствие при такива събирания,

когато става дума за църковна дисциплина.

Но стихът положително има и по-широко приложение. Той важи ви-

наги, когато двама или трима са събрани в Неговото Име. Събирането в

Негово Име означава християнско събрание. Означава да се събираме

поради Неговия авторитет и да действаме в Неговото име. Означава да

се събираме около Него като единствения притегателен център. Означа-

ва да се събираме съгласно практиката на първите християни, за да пос-

тоянстваме „в учението на апостолите, в общуването, в разчупването на

хляба и в молитвите" (вж. Деяния 2:42).

Навсякъде, където вярващи се събират по този начин около Личност-

та на Господ Иисус, Той им обещава Своето присъствие. Може би ня-

кой ще попита: „Но нали Той е навсякъде? Нали Той е всеприсъстващи-

ят Бог?" Разбира се, отговорът е „да". Но Той обещава Своето присъст-

вие по специален начин, когато светиите се събират в Негово Име.

„... там съм и Аз посред тях." Това е най-силният аргумент, поради

който ние трябва да посещаваме вярно всички събрания на местната

църква. Господ Иисус присъства там по специален начин. Често ние мо-

же би дори не осъзнаваме обещаното Му присъствие. Тогава трябва да

приемем този факт с вяра, като се опрем на обещанията Му. Има обаче

други случаи, когато Той ни се открива по необичаен начин. Времена,

когато небето изглежда се привежда ниско над нас. Времена, когато

всички сърца се прекланят пред осезателното влияние на Словото. Вре-

мена, когато Господната слава така изпълва мястото, че хората биват об-

хванати от чуство на дълбоко страхопочитание и сълзите потичат безп-

репятствено. Времена, в които сърцата ни горят.

Ние не знаем кога ще настъпят тези времена на свято посещение. Те

идват без предупреждение и неочаквано. Ако не сме там, ги пропуска-

ме. После преживяваме пропуска подобно на Тома. Той не е бил там, ко-

гато възкръсналият, прославен Господ Иисус се е явил на учениците ве-

черта след Своето възкресение (Йоан 20:24). Това е бил уникален миг

на слава и величие.

Ако наистина вярваме, че Христос присъства, когато Неговите хора се

събират в Негово Име, ще ни бъде по-важно да не пропуснем събрани-

ето, отколкото ако там беше лично президентът на републиката. Нищо

по-незначително от смърт или смъртоносна болест не би ни попречило

да присъстваме.

230

14. август

„Жертви, благоугодни на Бога, са дух съкрушен; съкрушено и разкаяно

сърце, Боже, Ти няма да презреш." Псалм 50:17

В духовното Божие творение няма нищо по-прекрасно от един вяр-

ващ, който показва истински съкрушен дух. Дори Бог намира такъв чо-

век за неустоим. Той може да се противи на горделивите и надменните

(вж. Яков 4:6), но не и на съкрушените и смирените.

В естественото си състояние никой не е съкрушен. Ние сме като диви

магарета - бунтовни, упорити, буйни. Противим се на юздата, оглавни-

ка и седлото на Божията воля. Отказваме да бъдем опитомени и обязде-

ни и искаме единствено да прокарваме собствената си воля. Докато не

бъдем съкрушени, не можем да бъдем използвани за служението.

Обръщението ни е като началото на процеса на опитомяване. Покая-

ният грешник може да каже: „Най-гордото сърце, което някога е туптя-

ло, беше съкрушено в мен; най-дивата воля, която някога се е надигала

да презира делото Ти или да помага на враговете Ти, беше пречупена от

Теб, Боже мой!" При обръщението си ние взимаме върху себе си игото

на Христос.

Но е възможно да сме вярващи и все още да се държим като необузда-

но магаренце, което иска да се скита на воля из полето. Трябва да се на-

учим да предаваме юздите на живота си на Господ Иисус. Трябва да се

подчиним на Неговото действие в нашия живот, без да ритаме, да ска-

чаме и да бягаме. Трябва да можем да кажем: „Неговият път е най-до-

бър. Отказвам се от правене на безполезни планове и оставям управле-

нието на живота си на Него."

Ние трябва да се научим да бъдем съкрушени не само по отношение

на Бога, но и по отношение на ближните си. Това означава, че няма да

сме горди, самоуверени и арогантни. Няма да се чувстваме длъжни да

отстояваме правата си или да се защитаваме, когато ни нападнат несп-

раведливо. Когато бъдем обидени, осмени, охулени или оклеветени, ня-

ма да си връщаме. Съкрушените хора веднага се извиняват, когато са из-

вършили или казали нещо неправилно. Те не питаят омраза и не помнят

грижливо неправдите, които са им били причинени. Считат другите за

по-горни от себе си. Когато се сблъскат със закъснения, прекъсвания,

злополуки, промени в плановете и разочарования, не реагират с възму-

щение, паника, истерия и не се превръщат в „кълбо от нерви". Те проя-

вяват стабилност и устойчивост в житейските кризи.

Ако двама съпрузи са наистина съкрушени, те никога няма да поемат

пътя на развода. За съкрушени родители и деца никога няма да има про-

паст между поколенията. Съкрушените съседи няма да имат нужда от

огради. Църкви от вярващи, които са научили пътя на съкрушението,

ще преживяват непрестанно съжилвение.

Когато отидем на Господната трапеза и чуем Спасителя да казва: „То-

ва е моето тяло, което за вас се дава", единственият правилен отговор е:

„Това е моят живот, Господи Иисусе, който трябва да бъде съкрушен за

Те6" 231

15. август

„Внимавайте и се пазете от всякаква алчност." Лука 12:15

Алчността е прекомерното желание за богатство и притежания. Това

е страст, която завладява хората, така че те искат да имат все повече и

повече. Това е треска, която ги кара да искат неща, които всъщност

изобщо не са им нужни.

Виждаме алчност у бизнесмена, който никога не е доволен. Той казва,

че ще приключи, когато събере определена сума, но когато това стане,

той иска още и още.

Виждаме я у домакинята, чийто живот е безкрайно пазаруване. Тя съ-

бира и складира огромни количества вещи, докато килерът, гаражът, та-

ванът и мазето вече започнат да се пръскат по шевовете.

Виждаме я и в традицията на подаръците за Коледа и за рождените

дни. Млади и стари преценяват успеха на празника според размера на

плячката, която се е събрала.

Виждаме я при получаването на наследство. Когато някой умре, род-

нините и познатите проливат по някоя официална сълза, за да се спус-

нат след това като лешояди върху плячката, при което често се развих-

ря малка гражданска война.

Алчността е идолопоклонство (вж. Ефесяни 5:5; Колосяни 3:5). Тя

поставя собствената воля на мястото на Божията воля. Също така алч-

ността изразява недоволство от това, което Бог ни е дал, и решението да

получим повече, независимо какво ще ни струва това.

Алчността е лъжа, защото създава впечатлението, че щастието би мог-

ло да се намери в материалните блага. Има една приказка за един човек,

който можел да има всичко, като само си го пожелаел. Той си пожелал

вила, слуги, кадилак, яхта и - абракадабра - всичко се явило. Отначало

му било много забавно, но с времето, когато престанали да му идват но-

ви идеи, той започнал да недоволства. Накрая казал: „Искам да се мах-

на оттук. Искам нещо на създавам, нещо да страдам. Предпочитам да

съм ако ще и в ада, но само не тук." Тогава слугата му му отговорил: „А

вие къде мислите, че сте?"

Алчността подлъгва хората да правят компромиси, да мамят и да гре-

шат, за да получат това, което искат.

Алчността дисквалифицира един мъж за ръководна позиция в църква-

та (1. Тимотей 3:3). Роналд Сайдер пита: „Не би ли било по-билейско

хора, чието алчно сребролюбие ги е довело до „финансов успех", да бъ-

дат подлагани на църковна дисциплина, а не да бъдат избирани за ста-

рейшини?"

Когато алчността доведе до злоупотреба, изнудване или други пуб-

лични скандали, тя е причина за изключването на човека от църквата (1.

Коринтяни 5:11).

А когато алчността не бъде изповядана и оставена, в крайна сметка тя

води до изключване от Божието царство (1. Коринтяни 6:10).

232

16. август

„... но като имаме храна и облекло, нека бъдем доволни с това."

1. Тимотей 6:8

Малко християни възприемат сериозно тези думи, но те са точно тол-

кова истинно Божие слово, колкото и Йоан 3:16. Те ни казват, че храна-

та и облеклото трябва да ни бъдат достатъчни. При това думата „облек-

ло" включва и покрив над главата. С други думи, ние трябва да се задо-

воляваме с абсолютно необходимите за живота неща и да даваме всич-

ко друго за делото на Господа.

Човек, който е доволен, притежава нещо, което не може да се купи с

пари. Е. Стенли Джоунс казва: „Този има всичко, който не иска нищо.

Въпреки че няма нищо, той притежава всички неща в живота, включи-

телно самия живот... Той е по-богат чрез малките си потребности, от-

колкото би могъл да бъде чрез изобилните си притежания."

Когато преди десетилетия Ръдиърд Киплинг говорил пред завършва-

щия випуск студенти в университета Макгил, той предупредил слуша-

телите си да не залагат твърде много на материалното богатство. „Един

ден, казал той, ще трябва да погледнете в очите един човек, за когото

всички тези неща са без значение, и тогава с ужас ще осъзнаете колко

сте бедни."

„Най-щастливото състояние на един християнин на земята е да има

малки потребности. Ако човек има Христос в сърцето си, небето пред

очите си и тъкмо толкова временни благословения, колкото са необхо-

дими, за да го преведат безопасно през живота, тогава болката и грижи-

те имат твърде малка мишена; такъв човек няма много какво да губи."

(Уилиям Бърнс, 1815 - 1868, шотландски мисионер в Китай, приятел и

покровител на Хъдсън Тейлър).

Тази нагласа на задоволяване с наличното изглежда характерна за

много от Божиите герои. Дейвид Ливингстоун казва: „Аз съм решен,

всичко, което притежавам, да бъде свързано с Божието царство." Уоч-

ман Ни пише: „Не искам нищо за себе си; искам всичко за Господа." А

Хъдсън Тейлър е казвал, че се наслаждава на лукса да притежава малко

неща, за които да трябва да се грижи.

За някои мисълта за такова задоволяване е равносилна на липса на ду-

ховен стимул и здрава амбиция. Те представят такъв човек като паразит

и ленивец. Но леността е нещо съвсем различно. Християнинът, който

се задоволява с малко, има достатъчно енергия и амбиция, но те се на-

сочват към духовни, а не към материални неща. Той не само, че не е па-

разит, той работи усилено, така че да може да отделя за онези, които са

в нужда. Според думите на Джим Елиът това е човек, който заради Бо-

га е отпуснал „стиснатата грабеща ръка".

233

17. август

„ Онези, които Ме почитат, и Аз ще ги почета." 1. Царе 2:30

Един от начините, по които можем да почитаме Господа, е вярното

държане на Неговите принципи и твърдия отказ от компромиси.

В младежките си години Адам Кларк (1762 - 1832) работел за един

търговец на коприна. Един ден неговият шеф му показал как да разтяга

коприната, когато я отмерва на клиент. Адам казал: „Господине, вашата

коприна може би може да се разтяга, но моята съвест не може." Години

по-късно Господ почел честния служител, като му дал способността да

напише прочутия библейски коментар в осем тома, който носи негово-

то име.

Ерик Лидел (1902 - 1945) трябвало да участва в бягане на 100 м в

олимпийските игри. Но когато разбрал, че квалификациите са в неделя,

той казал на капитана на отбора, че няма да бяга. Бил убеден, че така ще

оскверни Господния ден, а с това и самия Господ. Избухнала буря от

критики. Той бил обвинен в липса на спортен дух, предаделство към ро-

дината, религиозен фанатизъм. Но не се отказал от решението си.

Когато разбрал, че квалификациите на 200 м са през делничен ден, по-

молил капитана на отбора си за разрешение да участва в тях, въпреки че

това не било неговото разстояние. Спечелил първия старт, втория старт

и полуфинала. Когато отивал към старта за финала, някой пъхнал в ръ-

ката му бележка. Той я погледнал набързо и прочел: „Онези, които Ме

почитат, и Аз ще ги почета." На този ден той не само спечелил състеза-

нието и с това и златния олимпийски медал, но и поставил нов световен

рекорд.

След това Господ му оказал още по-голямата чест да бъде един от Не-

говите посланици в Далечния Изток. През Втората световна война бил

интерниран от японците и умрял в концентрационен лагер, така че си

спечелил и мъченическия венец.

Адам Кларк и Ерик Лидел са в редицата прочути мъже като Йосиф,

който почел Бога със своя чист характер и бил почетен от Бога, като ста-

нал спасител на народа си във време на голям глад. Мъже като Мойсей,

чиято вярност към неговия Бог била почетена с това, че извел израелс-

кия народ от египетското робство. Мъже като Даниил, чийто отказ от

компромиси го довел до почетно положение във вавилонското и пер-

сийското царство. И, разбира се, най-великият от всички, Господ Иисус,

който почете Своя Отец като никой друг и затова получи Име, което е

над всяко друго име.

234

18. август

„Нека онзи, който опасва оръжието си, не се хвали като онзи, който

го разпасва!" 3. Царе 20:11

Въпреки че тези думи са казани от един безбожен цар, Ахав, те пак са

истина. И безбожните хора понякога говорят истини.

Арамейският цар бил поставил на Ахав оскърбителни и унизителни

изисквания и го бил заплашил с война, ако откаже. Но в последващата

битка арамейците били принудени да отстъпят и царят им трябвало да

бяга за живота си. Постижението му останало далеч зад хвалбата му.

Днешният текст би бил много добър съвет и за Голиат. Когато той ви-

дял Давид да идва срещу него, казал: „Ела при мен и ще дам плътта ти

на небесните птици и на полските зверове." (1. Царе 17:44) Но Давид го

победил без проблеми с едно-единствено камъче от прашката си. Вели-

канът се бил похвалил твърде рано.

Когато сме млади християни, лесно надценяваме собствените си спо-

собности. Смятаме, че борбата със света, с плътта и с дявола ще ни бъ-

де „до колене". Може дори да упрекваме по-възрастни християни, че не

са успели вече да евангелизират света. Ние ще им покажем как става то-

ва! Но хвалбата ни е твърде ранна. Битката тепърва започна, а ние се

държим, като че ли вече е свършила и е спечелена.

На едно приятно събиране на вярващи една вечер всичко се въртяло

около един блестящ млад проповедник, който присъствал. На него му

било много приятно да бъде в центъра на вниманието. В групата бил и

учителят в неделното училище, който бил оказал голямо влияние върху

живота му. Някой му казал: ,3ие сигурно много се гордеете със своя

бивш ученик." Неговият отговор бил:, Да, ако продължи така до края."

В този момент проповедникът счел това за горчива нотка в иначе при-

ятната вечер. Но по-късно, от перспективата на дългогодишен опит, ста-

нало ясно, че учителят му бил напълно прав. Не се брои как надяваме

доспехите. Важно е как ще се върнем от битката.

В действителност битката в живота ни никога не свършва. Тя ще

приключи, когато застанем пред нашия велик военачалник в небето. То-

гава ще чуем Неговата преценка за нашето служение, единствената пре-

ценка, която наистина има значение. И каквато и да бъде тя, няма да

имаме причина да се хвалим. Със смирено убеждение ще изповядаме:

„Ние сме безполезни слуги; извършихме само това, което бяхме длъж-

ни да извършим." (Лука 17:10)

235

19. август

„Да не хулиш съдиите (букв.: боговете) и да не кълнеш първенец на на-

рода си." Изход 22:28

Когато Бог дал закона на Мойсей, Той включил в него и забраната да

се говори негативно или неуважително за хората, които заемат автори-

тетни позиции. Причината за това е ясна. Тези властници и водачи са

Божии наместници. „Няма власт, която да не е от Бога, и колкото влас-

ти има, те са определени от Бога." (Римляни 13:1) Властта е „Божия

служителка за твое добро" (Римляни 13:4). Дори и съответният човек,

който заема тази позиция, да не познава лично Бога, той пак е официал-

но упълномощен от Него.

Връзката между Бога и човешките властници е толкова тясна, че Той

дори понякога ги нарича „богове". Например в нашия днешен стих бук-

вално се казва „да не хулиш боговете", което се отнася за хора, заемащи

високи позиции във властта, съдии или други висши сановници. В

Псалм 82:1,6 Бог също нарича съдиите „богове", което не означава, че

те са божества, а просто че действат от името на Бога.

Въпреки коварните покушения и атаки на цар Саул срещу Давид, пос-

ледният не е позволил на мъжете си да направят и най-малкото зло на

царя, тъй като той е Божият помазаник (вж. 1. Царе 24:6).

Когато апостол Павел по погрешка обидил първосвещеника, той вед-

нага се покаял и се извинил: „Не знаех, братя, че той е първосвещеник,

защото е писано: „Да не злословиш началника на народа си." (Деяния

23:5)

Респектът пред властта съществува дори и в духовната област. Само

така може да се обясни, че архангел Михаил не посмял да произнесе ху-

лителна присъда против Сатана, а просто казал: „Господ да те смъмри."

(Юда 9)

Един от белезите на отстъпниците от последните дни е, че ще прези-

рат властта и няма да се страхуват да хулят славните същества (2. Пет-

рово 2:10).

Поуката за нас е ясна. Ние трябва да разглеждаме властите над нас ка-

то официални Божии служители, дори и да не сме съгласни с политика-

та им и да не одобряваме личния им характер. При никакви обстоятел-

ства не бива да казваме това, което един християнин каза в една разго-

рещена политическа кампания: „Президентът е разбойник."

Освен това ние трябва да се молим „за царе и за всички, които са на

власт, за да водим тих и спокоен живот в пълно благочестие и сериоз-

ност" (1. Тимотей 2:2).

236

20. август

„Ако търпите наказание, Бог постъпва с вас като със синове, защото

кой е този син, когото баща му не наказва? " Евреи 12:7

Думите „наказание" и „наказвам" се срещат осем пъти в първите 11

стиха на Евреи 12 гл. От това повърхностният читател лесно може да

придобие погрешно впечатление. Той може да си представи Бога като

гневен баща, който неспирно пердаши своите деца. Това създава непра-

вилното впечатление, че наказанието е нещо като отмъщение.

За наше голямо облекчение научаваме, че в Новия Завет наказанието

има много по-широко значение. Всъщност думата означава „възпитание

на деца" и включва всички родителски дейности, които спадат към въз-

питанието. В Богословския речник към Новия Завет на Кител тази ду-

ма е дефинирана като „третиране и възпитание на детето по време на

процеса му на съзряване, при който е необходимо водителство, поуче-

ние, наставление и също в известна степен принуда под формата на заб-

рани или дори телесни наказания".

Християните, към които е било отправено Посланието до евреите, са

страдали от преследвания. Писателят говори за тези преследвания като

част от Божието възпитание. Означава ли това, че Бог е изпратил прес-

ледването? Със сигурност не! То е било подбудено от враговете на бла-

говестието. Дали Бог е наказвал християните заради греховете им? Не,

преследването вероятно е започнало точно поради тяхното вярно свиде-

телство за Него. В какъв смисъл тогава може да се каже, че преследва-

нето е било Божието възпитание? В смисъл, че Бог го е допуснал, за да

го употреби като част от Своята възпитателна програма в живота на

Своите светии. С други думи, Той е употребил преследването, за да пре-

чисти Своите деца, да им помогне да съзреят и да ги преобрази в обра-

за на Своя Син.

Ясно е, че тази форма на възпитание е всичко друго, но не и приятна,

когато сме подложени на нея. Длетото не жали мрамора. Пещта излага

златото на огън. Но болката и трудностите си заслужават, когато човеш-

кото лице се покаже от мраморния блок и златото се очисти от всеки

примес.

Ние сами ощетяваме себе си, когато презираме Божието наказание

или отпадаме и отслабваме. Единственото правилно отношение е вина-

ги да мислим за това, че Бог го използва като тренировъчно средство, за

да извлечем най-голямата възможна полза от него. Това има предвид пи-

сателят, когато казва, че то „донася мирния плод на правдата на тези, ко-

ито са били обучавани чрез него" (Евреи 12:11).

237

21. август

„... но в църквата предпочитам да изговоря пет думи сума си, за да

наставя и други, а не десет хиляди думи на език. "

1. Коринтяни 14:19

Тук темата, разбира се, е употребата на езици без съответно тълкува-

не в църковните събрания. Павел отхвърля тази практика. Той настоява,

че това, което се говори, трябва да бъде разбираемо, защото в противен

случай никой не се изгражда.

Но стихът може да бъде приложен и в по-широк смисъл. Когато гово-

рим, трябва да говорим достатъчно силно, така че всеки да може да ни

чува - иначе все едно говорим на чужд език. В почти всяка публика има

хора, които чуват тежко. За тях е голямо изпитание, когато гласът на го-

ворителя е толкова тих, че не могат да следват мисълта му. Тъй като лю-

бовта мисли за другите, а не за себе си, тя говори достатъчно силно, та-

ка че всички да могат да чуват.

Любовта също така използва думи, които са достатъчно прости, за да

може и средният човек да ги разбира. Ние имаме велико послание -

най-великото на света. Важно е хората да го чуят и да го разберат. Ако

използваме сложен, неразбираем, специален речник, осуетяваме собст-

веното си намерение.

Един проповедник пътувал в Далечния Изток, за да служи в словото и

при това, разбира се, използвал преводач. Първото изречение на посла-

нието му гласяло: ,3сяко мислене може да се раздели на две категории

- конкретно и абстрактно." Преводачът изгледал публиката, пълна с

беззъби баби и хленчещи деца, и превел: „Аз дойдох от много далеч, от

Америка, за да ви разкажа нещо за Господ Иисус." От този момент на-

татък проповедта била, както се казва, „в сигурните ръце на ангелите".

В един по-нов брой на едно християнско списание наскоро открих из-

рази като „нормативната дата на транс-историческа категория", „дело,

което не е еклектично, а екзистенциално релевантно", „вертикален кон-

тинуум на съзнанието", „каноничният език на афирмацията", „класи-

ческата каузалност на екстремалните граници на измеримостта". Жал

ми е за бедните хора, от които се очаква да се преборят с подобен рели-

гиозен жаргон! Бог да ни пази от хора, които с безкрайни високопарни

изречения не казват нищо!

Смята се, че средностатистическите телевизионни и радиопредавания

са съобразени с хора с обикновено средно образование. Това може да

служи за ориентация и на християните, които искат да разпространят

благовестието в света. Нашето послание трябва да бъде просто и ясно:

ХРИСТОС ПРИЕМА ИЗГУБЕНИ ГРЕШНИЦИ. По добре е да кажем

тези четири думи и да бъдем разбрани, отколкото десет хиляди думи на

език, който никой няма да разбере.

238

22. август

„Не се вкопчвай в мен, защото още не съм се възнесъл при Своя Отец. "

Йоан 20:17

Една любима детска песничка гласи:,ДСато чета тази чудна стара ис-

тория, как Иисус е бил тук сред хората, как е викал малките дечица ка-

то агънца в Своето стадо, искам и аз да можех да съм там при Него." Ве-

роятно повечето от нас по едно или друго време са имали това санти-

ментално желание. Мислим си колко ли хубаво би било да можехме да

се наслаждаваме на личното общение с Божия Син по време на Негово-

то земно служение.

Но ние трябва да сме наясно, че е по-добре да Го познаваме днес - та-

ка, както Той е разкрит от Светия Дух посредством Писанието. Ние не

сме в по-лошо положение от учениците, напротив, привилегировани

сме. Нека погледнем на нещата така: Матей е виждал Иисус през очите

на Матей, Марк — през очите на Марк, Лука — през очите на Лука, а Йо-

ан - през очите на Йоан. А ние Го виждаме през очите на всичките че-

тирима евангелисти. И нещо повече, в Новия Завет ние имаме по-съвър-

шено откровение на Господ Иисус отколкото който и да било ученик на

земята е имал.

И в друг смисъл ние сме по-привилегировани от всички съвременни-

ци на Господ Иисус. Когато Той е бил в Назарет сред множествата, е би-

ло неизбежно да бъде по-близо до едни и по-далеч от други. В горница-

та Йоан се е облягал на гърдите Му, докато другите ученици са били на

различно разстояние от Него на трапезата. Но сега това не е така. Спа-

сителят е еднакво близо до всички вярващи. Той не само е при нас, Той

дори е в нас.

Когато Мария срещнала възкръсналия Господ, тя искала да се вкопчи

в Него - такъв, какъвто Го била познавала по-рано. Искала да не изгуби

Неговото физическо, телесно присъствие. Но Господ Иисус й казал: „Не

се вкопчвай в Мен, защото още не съм се възнесъл при Своя Отец." С

това Той на практика казва: „Мария, не бъди зависима от Мен по земен,

физически начин. Когато се възнеса при Своя Отец, Светият Дух ще

дойде на земята. Чрез Неговото служение ще Ме познаваш по-пълно,

по-ясно, по-близко, отколкото си Ме познавала въобще някога."

Заключението е следното: Вместо да искаме да можехме да сме с

Иисус през Неговото служение на земята, трябва с радост да разберем,

че е много по-добре да Му принадлежим сега и да можем да живеем в

Неговото присъстие.

239

23. август

„ Защото две злини стори Моят народ: остави Мен, извора на живите

води, за да си изсече щерни, разпукнати щерни, които не държат во-

да." Еремия2:13

Лоша сделка е да се замени извор срещу щерни, т. е. цистерни, и то

пукнати цистерни. От извора блика хладна, чиста, освежителна вода.

Щерната е изкуствен резервоар, в който се събира вода. Там водата мо-

же да е застояла и зеленясала. Когато цистерната се пукне, водата от нея

изтича, а навътре се просмукват мръсотии.

Господ е извор на жива вода. Неговите хора могат да намират трайно

удовлетворение в Него. Светът е щерна, и то пукната. Той събужда на-

дежди за забавление и щастие, но който търси в него удовлетворение,

неизбежно ще бъде разочарован.

Мери израснала в християнски дом, в който Божието слово било чете-

но и учено наизуст. Но тя се разбунтувала срещу начина на живот на ро-

дителите си и напуснала дома си с твърдото решение да се наслаждава

на живота с всичка сила. Танцуването се превърнало в страстта на жи-

вота й. Тя се опитвала да потисне всеки спомен за християнското си ми-

нало и живеела от танц до танц.

Една нощ, докато се въртяла с партньора си по дансинга, изведнъж в

ума й изплувал един стих от Светото Писание, който била учила като

малко момиче: „Защото две злини стори Моят народ: остави Мен, изво-

ра на живите води, за да си изсече щерни, разпукнати щерни, които не

държат вода." Насред танца тя била изобличена за греха си. Разбрала

колко е празен животът й, обърнала се към Господа и се покаяла. Изви-

нила се, че не може да продължи танца, напуснала локала и никога по-

вече не се върнала.

От този момент нататък тя можела да се отъждестви с поета, който пи-

ше:

„Аз опитах пукнатата щерна, Господи,

но ах - там нямаше вода!

В мига, когато се навеждах, за да пия,

тя изчезваше и ми се подиграваше, докато плачех.

Сега за мен няма удовлетворение освен Христос,

освен Него няма друго име.

Любов, живот и вечна радост,

Господи Иисусе, намерих у Теб."

Мери разбрала истината в думите на нашия Господ: „Всеки, който пие

от тази вода, пак ще ожаднее; а който пие от водата, която Аз ще му дам,

няма да ожаднее до века, а водата, която ще му дам, ще стане в него из-

вор на вода, която извира за вечен живот." (Йоан 4:13-14)

240

24. август

„Така казва Господ: Въздържай гласа си от плач и очите си от сълзи,

защото има награда за делото ти, заявява Господ, и ще се върнат от

земята на врага." Еремия 31:16

Стефан бил израснал на мисионерското поле. Още от ранна възраст

той изповядал вярата в Христос и довел до Него мнозина други. Когато

се върнал в Америка, за да учи там в колеж, в началото поддържал доб-

ро християнско свидетелство. Но после започнал да се отклонява. Ста-

нал студен и безразличен. Заигравал се с греха. В скоро време дори за-

почнал да се занимава с източни религии.

Когато родителите му се върнали у дома за почивка, били съкрушени.

Молили го и спорили с него, но той оставал твърд като камък. Накрая

го посетили в жилището му, където живеел с още трима други. Това, ко-

ето видели там, ги довършило. Отишли си у дома и запалкали горчиво.

Накрая си легнали и се опитали да спят, но било невъзможно. И така,

в четири часа решили да станат и да имат личното си време с Господа.

Този ден било наред да четат Еремия 31 гл., но мъжът казал: „Не, само

не Еремия!" Мислел, че точно плачещият пророк не може да им пред-

ложи утеха. Но Господ надделял и те все пак отворили на Еремия 31 гл.

Когато стигнали до ст. 16, прочели: „Така казва Господ: Въздържай гла-

са си от плач и очите си от сълзи, защото има награда за делото ти, за-

явява Господ, и ще се върнат от земята на врага."

Хиляди родители християни днес скърбят с разбити сърца за своите

бунтовни синове и дъщери. Когато се молят, небето им изглежда като

бронз. Започват да се питат дали Бог въобще някога може и иска да въз-

станови отстъпилите.

Но те трябва да помнят, че за Господа никой случай не е прекалено

труден, и че трябва да постоянстват в молитва и да бдят в нея с благо-

дарение, като се опират на обещанията на Божието слово.

Когато споменатата по-горе майка се запитала дали имат правото да

приемат Еремия 31:16 като обещание за себе си, тя прочела в Исая

49:25: „И Аз ще се съдя с онзи, който се съди с теб, и ще спася синове-

те ти."

241

25. август

„...но ние самите бяхме приели смъртната присъда в себе си, за да не

се уповаваме на себе си, а на Бога, който възкресява мъртвите. "

2. Коринтяни 1:9

В Азия Павел стигнал много близко до смъртта. Ние не знаем точно

какво се е случило, но във всеки случай е било толкова сериозно, че ако

го били попитали: „Смърт ли ще е, или живот?", той щял да отговори:

„Смърт!"

Повечето хора, които Бог употребява, са имали подобна опитност в

живота си. Биографиите на велики Божии мъже често разказват за чуд-

но спасение от болест, нещастни случаи, лични нападения.

Понякога Бог употребява и такива преживявания, за да накара човека

да се замисли. Може би той в момента плува на гребена на вълната - що

се отнася до външното благоденствие. Всичко се развива в негова пол-

за. Но после изведнъж бива повален от болест. Хирургът изрязва части

от органите му, обхванати от рак. Това го принуждава да премисли жи-

вота си и да подреди наново приоритетите си. Става му ясно колко кра-

тък и несигурен е животът, и той решава да посвети остатъка от годи-

ните си на Господа. Бог го възстановява по чуден начин и му подарява

още много години плодотворно служение.

В случая на Павел е било друго. Той вече отдавна бил предоставил

живота си на Господа. Но съществувала опасността да се опитва да слу-

жи на Господа със собствените си сили и собствената си мъдрост. Зато-

ва Господ го довел до ръба на гроба, за да не се доверява на себе си, а

на Бога, който възкресява мъртвите. Още много пъти в бурния си живот

той щял да попада в трудности, от които нямало човешки изход. Но тъй

като бил изпитал и познал съвършената помощ от Бога, който прави не-

възможното възможно, той вече не можел да бъде уплашен и обезсър-

чен.

Тези срещи със смъртта са замаскирани благословения. Те ни напом-

нят за глупостта и празнотата на ценностите на този свят. Учат ни, че

животът е много кратък и може да свърши изненадващо. Когато поглед-

нем смъртта в очите, осъзнаваме, че трябва да вършим делата на Онзи,

който ни е изпратил, защото скоро идва нощта, в която никой не може

да работи. В известен смисъл всички ние носим смъртната присъда в

себе си - едно здравословно напомняне да поставяме интересите на

Христос на първо място и да бъдем зависими от Неговата сила и мъд-

рост.

242

26. август

„Иутвърждавай над нас делото на ръцете ни!" Псалм 90:17

Да утвърди Бог делото ни означава то да бъде трайно. Това е мисъл,

над която си струва да поразмишляваме, и цел, за която си струва да се

молим! Ние трябва да се стремим да влагаме живота си в нещо трайно.

Виждаме това и в Новия Завет, където Господ Иисус казва: „Аз избрах

вас и ви определих да отидете и да принасяте плод, и плодът ви да бъ-

де траен." (Йоан 15:16)

Ф. У. Борхам казва, че всеки от нас трябва да се погрижи за почтено

занимание в този живот за времето, когато тялото ни ще лежи в гроба.

Но тази мисъл може да се разшири и да надхвърли гроба - можем да ка-

жем, че всеки от нас трябва да гради за вечността.

Толкова много от днешните ни дейности имат само преходно значение

и временна стойност. Наскоро чух за един човек, който посветил целия

си живот на химичния анализ на 50 етерични съставки на кората на кру-

шите. Християните също могат да попаднат в клопката да градят пясъч-

ни кули, да преследват сапунени мехури и да стават експерти в мало-

важни дреболии. Някой беше казал, че можем да прекараме целия си

живот в съвършено точно подравняване на картините в една горяща къ-

ща.

Има много видове работа с вечно значение и ние трябва да се концен-

трираме върху тях. Първата и най-важна задача е изграждането на хрис-

тиянски характер. Нашият характер е едно от малкото неща, които ще

вземем със себе си в небето. Той трябва да се формира и възпитава.

Спечелените за Христос души имат трайна стойност. Те ще бъдат пок-

лонници на Божия Агнец през цялата вечност.

Онези, които поучават Словото на истината, които обучават млади

вярващи в ученичество, които пасат Христовите овце, правят инвести-

ция в човешки живот, която ще остане завинаги.

Родители, които отглеждат синовете и дъщерите си за служение в Бо-

жието царство, могат да бъдат сигурни, че делото им ще има трайно

значение.

Верните настойници, които инвестират парите си за Христос и Него-

вото дело, участват в служение, които никога няма да остане безплодно.

Който се посвещава на делото на молитвата, един ден ще види, че вся-

ка молитва към Бога е получила своя отговор на времето, което Бог е

определил, и по Неговия начин.

Всеки, който служи на Божия народ, се занимава с дейност, която има

вечна стойност. Най-простият служител на Христос има по-ясен поглед

от най-мъдрите мъже на този свят. Неговото дело ще устои, докато тех-

ните някой ден ще издимят в атомната гъба.

243

27. август

„Господи, кой ще обитава в Твоята скиния? Кой ще живее на святата

Ти планина?... Ако се е заклел в своя вреда, не се отмята."

Псалм 15:1,4

В Псалм 15 Давид описва човека, който е квалифициран да има обще-

ние с великия Бог. Едно от качествата на този човек е, че той държи на

думата си, дори и това лично да му струва много. Когато е дал обеща-

ние, той го изпълнява на всяка цена.

Нека вземем за пример един християнин, който продава къща. Идва

купувач, който е готов да плати поисканата цена. Продавачът дава съг-

ласието си да сключат сделката. Но преди да подпишат документите,

някой друг му предлага 10,000 евро повече. Юридически продавачът

все още може да се откаже от първото предложение и така да спечели

10,000 евро от сделката. Но морално той е обвързан с думата, която е

дал. Залогът в този случай е свидетелството му на честен християнин.

Или пък някой вярващ има възпален мъдрец. Отива на зъболекар, кой-

то му дава антибиотик и му определя час за вадене на зъба. След като

християнинът е свидетелствал на зъболекаря, той излиза от кабинета

му. По пътя за вкъщи среща един познат, който му дава адреса на друг

зъболекар, който ще му извади зъба на половин цена. Разбира се, той би

могъл да плати на първия зъболекар за досегашното лечение и да отиде

при другия. Но дали така би трябвало да постъпи?

Сузана тъкмо е приела покана за вечеря при едно възрастно семейст-

во. Тогава звъни телефонът и я канят на събиране на група млади хора.

И така, тя е притисната между двете - от една страна не иска да разоча-

рова възрастната двойка, от друга страна иска непременно да бъде с

връстниците си.

Решението често е най-трудно, когато става дума за големи суми па-

ри. Но никоя сума, колкото и да е голяма, не бива да ни подвежда да на-

рушим обещанието си, да вземем назад думата си и така да дискредити-

раме свидетелството си като християни и Божието име. Независимо

какво ни струва, ние на всяка цена трябва да опровергаем циничната за-

бележка на Волтер: „Когато става дума за пари, всички хора имат една

и съща религия."

Божият човек „върши винаги каквото е обещал, независимо колко му

струва". Той „изпълнява обещанието си, дори и това да го разори".

244

28. август

„Да знаете, че грехът ви ще ви намери." Числа 32:23

Бог е заложил известни неизменни принципи в този свят и дори и най-

изтънченият и остър човешки ум не може да избегне тяхното действие.

Един от тези принципи е, че човек не може да греши и да се отърве без-

наказано.

Някой от нас са се сблъскали с този принцип доста рано - когато сме

яли тайно мармалад или бонбони в килера, но при това сме оставяли из-

дайнически следи, които мама е откривала без никакво усилие. Но тази

истина важи за целия живот и за всяка негова област и се потвърждава

хилядократно от всеки вестник.

Поемата „Сънят на Ойген Арам" е забележителна илюстрация на то-

зи принцип. Той вярвал, че може да извърши „съвършеното престъпле-

ние". И така, убил един човек и хвърлил трупа в реката - „бавна вода,

застояла като мастило и страшно дълбока". На следващата сутрин оти-

шъл на реката, където бил извършил престъплението.

„И огледах черната, прокълната вода,

с див поглед и със зли предчувствия.

И мъртвия видях, изплувал на брега,

защото бе пресъхнала невярната река."

Покрил трупа с огромен куп листа, но през нощта се извила буря и

трупът отново бил открит.

„Тогава паднах на лицето си и заридах,

понеже знаех, че земята отказва да покрие тайната ми -

нито сушата, нито морето и никоя световна дълбина."

Накрая той заровил жертвата си в една отдалечена пещера, но години

по-късно скелетът бил открит, той бил осъден за престъплението и ек-

зекутиран. Грехът му го намерил.

Но грехът ни настига и по друг начин. Е. Стенли Джоунс казва, че той

„се проявява във вътрешното израждане, във вътрешния ад да не можем

да уважаваме себе си, в принудата да живеем в подземен мрак и безиз-

ходни лабиринти".

Но дори и грехът на един човек да остане неразкрит в този живот, той

ще го застигне в бъдещия. Ако не е измит чрез кръвта на Господ Иисус,

в Съдния ден този грях ще се яви на бял свят. Независимо дали са дела,

мисли, мотиви или намерения, обвинението ще бъде отправено и при-

съдата ще бъде произнесена. А присъдата гласи: ,^Вечна. смърт!"

245

29. август

„... Христос е всичко и във всичко." Колосяни 3:11

Сред християните съществува една тенденция да прекарваме голяма

част от времето си в търсене на нови духовни опитности, които по ня-

какъв начин трябва да ни гарантират трайна победа или освобождение

от възходите и паденията на ежедневния живот. Тичаме по конферен-

ции, семинари, работни срещи и обучения в търсене на измамната въл-

шебна формула, която трябва да премахне проблемите в живота ни.

Лъскави брошури ни уверяват, че д-р Едикой Си ще сподели с нас епо-

халното си откритие, което ще ни направи „радиоактивни" от Свети

Дух. Или някой ревностен съсед иска на всяка цена да ни замъкне в

градската зала, където ще чуем за наскоро откритото съкращение на пъ-

тя към изобилния живот.

Привлекателните предложения са многобройни. Един проповедник

рекламира царския път на изпълването. Друг прогласява трикратната

тайна на победата. После де предлага семинар за ключа към задълбоче-

ния живот. Следващата седмица има обучение в петте прости стъпки

към освещението. Ние следваме призива към олтара и тичаме напред,

за да бъдем изпълнени със Светия Дух. Или биваме напълно завладяни

от идеята за изцеление на тялото, като че ли това е най-важното нещо

на света. Веднъж се отплесваме към християнската психология, в след-

ващия миг — към изцелението на спомените. Преброждаме земи и море-

та в търсене на нови духовни кулминации.

Несъмнено много от тези говорители са искрени и някои неща, които

казват, имат известна стойност. Но когато се върнем в ежедневния си

живот, установяваме, че просто няма лесен път към освещението, че

проблемите продължават да съществуват, и че трябва ден след ден да

живеем в зависимост от Господа.

Най-накрая трябва да се научим, че е по-добре да се занимаваме с Гос-

под Иисус отколкото с опитности. При Него разочарование няма. Всич-

ко, от което се нуждаем, получаваме от Него. Той е Този, който ни дава

всичко в изобилие.

А. Б. Симпсън (1844 — 1919, американски основател на световно ми-

сионерско движение) прекарал ранните години на живота си в търсене

на опитности, но те не го задоволили. После той написал прекрасната

песен със заглавие „Той Самият". Ето първия й куплет и припева:

Някога беше благословението - сега е Господ.

Някога беше чувството - сега е Неговото слово.

Някога исках даровете Му — сега се радвам на Дарителя.

Някога търсех освещение — сега само Него самия.

Всичко във всичко и завинаги — Иисус. Това ще пея.

Всичко в Иисус и Иисус във всичко.

246

30. август

„Внимавай на себе си и на учението." 1. Тимотей 4:16

Едно от забележителните характерни качества на Божието слово е, че

то никога не изолира учението от отговорността. Нека вземем за пример

Филипяни 2:1-13. Това е един от класическите текстове в Новия Завет,

където намираме учението за Христос. Там виждаме Неговото равенст-

во с Бог Отец, Неговото доброволно унижение, Неговото въплъщение,

Неговото слугуване, Неговата смърт и последващо прославяне. Но

всичко това не е представено като доктринално изложение, а като при-

зив към филипяните и към нас да имаме същата нагласа на ума като

Христос. Ако живеем за другите, както Той е правил, ще предотвратим

караници и зависти. Ако заемем смиреното положение, което Той е за-

ел, Бог ще ни възвиси на Своето време. Този пасаж е изключително

практичен.

Често се сещам за това, когато чета книги по систематично богосло-

вие. В тези книги авторите се опитват да обобщят цялата библейска ин-

формация за ученията на нашата вяра и да ги подредят - учението за Бо-

га, за Христос, за Светия Дух, за ангелите, за човека, за греха, за изкуп-

лението и т. н. Това несъмнено е ценно и полезно, но същевременно мо-

же да бъде много студено, ако не е съчетано с богобоязлив живот. Човек

може да е интелектуално много добре запознат с великите учения, но

същевременно да има трагични недостатъци в християнския си харак-

тер. Ако изучаваме Библията така, както Бог ни я е дал, никога няма да

изпитаме това разминавне между учение и отговорност, между теория

и практика. Двете винаги са чудесно уравновесени и втъкани едно в

друго.

Може би най-несвързаното с нашата отговорност учение е това за бъ-

дещите събития. Твърде често пророчествата са били представяни по

начин, който просто задоволява любопитството. Сензационните спеку-

лации за самоличността на Антихриста може да привличат тълпи, но не

стимулират освещението. Пророчеството обаче никога не е имало за

цел да гъделичка ушите на хората, а да възпитава техния християнски

характер. Джордж Петерс изброява 65 начина, по които учението за вто-

рото пришествие на Господ Иисус би трябвало да повлияе на нашата от-

говорност и характер. А не се съмнявам, че има и много повече.

Поуката за нас е, че никога не бива да отделяме богословието от прак-

тическия страх от Бога. В нашето лично изучаване на Библията и при

поучението на други трябва да наблягаме на напътствието на Павел към

Тимотей: „Внимавай на себе си и на учението..."

247

31. август

„Но това, което беше за мен придобивка, го счетох като загуба зара-

ди Христос. А освен това всичко считам като загуба заради това пре-

възходно нещо — познаването на моя Господ Христос Иисус, заради ко-

гото изгубих всичко и считам всичко за измет, за да придобия Хрис-

тос." Филипяни 3:7-8

Винаги е прекрасно и скъпоценно, когато един вярващ се откаже от

нещо заради Иисус. Например някой, чийто талант му е донесъл слава

и богатство, но в покорство на Божия призив той ги полага в краката на

своя Спасител. Или някоя жена, чийто глас е покорил големите концер-

тни зали по света. Сега обаче тя е убедена, че трябва да живее за един

друг свят, и се отказва от кариерата си, за да последва Христос. Какво

са в крайна сметка славата и богатството, и земните отличия в сравне-

ние с неизмеримата печалба да придобиеш Христос?

Ян Макферсон пита: „Има ли по-трогателна картина от човек, прена-

дарен с таланти, който обаче възхитено и смирено ги полага пред кра-

ката на Спасителя? А там в крайна сметка им е истинското място. Или,

както казва един Божи човек от Уелс: „Еврейски, гръцки и латински са

много добро нещо, ако са на правилното си място; но то не е там, къде-

то ги е сложил Пилат - над главата на Иисус, а при краката Му."

Апостол Павел се е отказал от богатство, кулутра и високи религиоз-

ни позиции, счел е всичко това за загуба заради Христос. Джоует комен-

тира: „Докато апостол Павел разглеждал своите княжески дарове като

голяма печалба, той не бил видял Господа. Но след като Господната сла-

ва засияла пред изумените му очи, всички тези неща избледнели до сен-

ки, до нищо. И не само предишната печалба на апостола изгубила стой-

ността си и станала като презряна тенекия в светлината на блестящата

слава на Господа, той и изобщо престанал да мисли за нея. Тя изчезна-

ла напълно от мислите му, където била пазена като възвишено и свято

съкровище."

Затова е толкова странно, че когато някой остави всичко, за да послед-

ва Христос, много хора си мислят, че е полудял. Някои се шокират и не

могат да разберат нищо. Други плачат и предлагат други възможности.

Трети се аргументират със здравия разум и практичния дух. Малцина

одобряват и биват трогнати до дъното на душата си. Но когато човек хо-

ди с вяра, той може правилно да прецени мненията на другите и да има

правилното отношение към тях.

Ч. Т. Стьд се отказал от личното си състояние и отлични перспективи

в родината си, за да предостави живота си в служба на мисията. Джон

Нелсън Дарби обърнал гръб на блестяща кариера и станал благовести-

тел, учител и Божи пророк, изпълнен и овластен от Божия Дух. Петима-

та мъченици от Еквадор се отказали от удобния живот и сигурността на

Съединените Щати, за да отнесат Христос на племето Аука.

Хората наричат това голяма жертва, но то не е жертва. Когато някой

искал да похвали Хъдсън Тейлър за жертвите, които е направил, той ка-

зал: ,Яовече, че аз не съм направил нито една жертва в живота си." А

Дарби казвал: „Не е жертва да се откажеш от боклук."

248

1. септември

„И да осветите петдесетата година и да провъзгласите освобожде-

ние по цялата земя, на всичките й жители; това ще ви бъде юбилей и

ще се върнете всеки в притежанието си, и ще се върнете всеки приро-

да си." Левит 25:10

Всяка петдесета година в календара на Израил била „юбилейна годи-

на". В нея нивите трябвало да стоят необработвани. Земята се връщала

на първоначалния си притежател. Робите били освобождавани. Това би-

ло радостно време на свобода, благодат, изкупление и почивка.

Ако някой си купувал нива, трябвало да отчита в коя година прави то-

ва. Например, земята била по-ценна, ако оставали още 45 години до

следващия юбилей. Но ако оставала само още една година, покупката

почти не си струвала, защото купувачът щял да получи от земята само

още една реколта.

Има и друго тълкуване на този текст, според който второто пришести-

ве на Господа ще бъде юбилейната година за християните. Тогава те ще

влязат във вечната почивка в дома на Отца. Ще бъдат освободени от

оковите на тлението и ще получат ново, прославено тяло. А всички ма-

териални неща, които са им били поверени като настойници, ще се вър-

нат на първоначалния си притежател.

Трябва да имаме предвид всичко това, когато броим материалните си

притежания. Можем да имаме стотици хиляди евро под формата на

имоти, инвестиции или банков влог. Но когато Господ си дойде, те вече

няма да струват нищо. Колкото повече се доближаваме до Неговото зав-

ръщане, толкова по-малка става действителната стойност на тези богат-

ства. Това обаче означава и че още днес трябва да ги влагаме за подпо-

магане на Христовото дело и за облекчаване на човешкото страдание.

Точно както юбилейната година е била оповестявана с тръби, така и

второто пришествие на Господа един ден ще бъде оповестено от звука

на „последната тръба". Ч. X. Макинтош казва в тази връзка: „Всичко то-

ва трябва да ни научи на нещо добро: ако носим постоянно в сърцата си

надеждата за завръщането на Господа, няма да се безпокоим за всички

тези земни неща. Морално е невъзможно да очакваме с търпение и ра-

дост Божия Син от небето и същевременно да не поддържаме здравос-

ловно разстояние от този сегашен свят... Човек, който живее с постоян-

ното очакване, че Иисус Христос ще се яви, трябва да се дистанцира от

всичко, което ще бъде отхвърлено и унищожено, щом Господ дойде...

Нека сърцата ни бъдат привлечени към Него и животът и дейността ни

бъдат повлияни във всяко отношение от тази скъпоценна и освещаваща

истина."

249

2. септември

„Господи, ще те следвам, където и да идеш!" Лука 9:57

Понякога си мисля, че ние твърде лековато говорим и пеем за господ-

ството на Христос, за пълното отдаване, за предаването на целия ни жи-

вот на Него. Без да се замислим, произнасяме красиви фрази като:,,Ако

Той не е Господ над всичко, значи изобщо не е Господ." Или пеем:

„Всичко предавам на Иисус, с радост Му отдавам всичко!" Но живеем

така, като че ли пълното отдаване не включва много повече от посеще-

нието на богослужението в неделя сутрин.

Това не значи, че не сме искрени, по-скоро не разбираме истински

какво означава посвещение. Ако признаваме господството на Иисус

Христос, това включва и да сме готови да Го последваме в бедност, от-

хвърляне, страдания и дори смърт.

„Някои хора припадат, като видят кръв. Един ден един млад и възтор-

жен човек дошъл при Иисус с най-прекрасното намерение, което може

да съществува. „Господи" — казал му той, - „ще Те следвам, където и да

отидеш!" Нищо не можело да е по-хубаво от това. Но Иисус не бил чак

толкова въодушевен от това. Той добре знаел, че младият човек още не

е разбрал какво следва от това обещание. Затова му казал, че Той, Иисус

ще бъде по-бездомен от лисиците и понякога ще трябва да спи без ве-

черя на гола скала в планината. Показал му един кръст с мъничко кър-

вавочервена боя по него и преливащият от ентусиазъм младеж паднал в

безсъзнание. Той наистина се стремял към доброто, но цената била дос-

та по-висока от това, което бил готов да плати. Това се случва твърде

често. Някои от вас не се впускат в битката не защото не откликват на

призива на Христос, а защото се страхуват, че трябва да изгубят малко

кръв. Затова жалко мрънкате: „Ако не бяха тези отвратителни пушки, и

аз щях да стана войник."

Въпреки че Иисус не е бил въодушевен, когато младежът от Лука 9 гл.

му казал, че ще го следва навсякъде, аз съм уверен, че е бил възхитен,

когато Джим Елиът е записал в дневника си следните думи: „Ако исках

да спася кръвта на живота си — да не я проливам за жертва, въпреки че

моят Господ е дал този пример — бих разбрал какво значи Бог да втвър-

ди лицето Си към намеренията ми. Отче, вземи живота ми, дори кръв-

та ми, ако искаш, и го изгори в Своя огън. Аз не искам да го задържа,

защото той не е мой, че да си го пазя. Вземи го, Господи, вземи го изця-

ло. Излей живота ми като жертва за света. Кръвта има стойност само

ако се пролее на Твоя олтар."

Когато четем такива думи и знаем, че Джим Елиът действително е

пролял кръвта си като мъченик в Еквадор, някои от нас ще разберат кол-

ко малко знаем за пълното посвещение.

250

3. септември

„Но дарът не е такъв, каквото беше прегрешението; защото, ако по-

ради прегрешението на един измряха мнозина, то много повече Божи-

ята благодат и дарът чрез благодатта на един Човек, Иисус Христос,

се изля изобилно за мнозина." Римляни 5:15

В Римляни 5:15-21 Павел сравнява двамата първи в историята на чо-

вечеството - Адам и Христос. Адам е бил първият в първото творение;

Христос е първият, главата на новото творение. Адам е бил естествени-

ят човек; Христос е духовният. В този пасаж Павел три пъти използва

думите „много повече", за да подчертае, че благословението, идващо от

делото на Христос, е безкрайно по-голямо от загубата, предизвикана от

греха на Адам. С това той казва, че „синовете на Адам имат много по-

големи благословения в Христос, отколкото пропиля техният баща".

Вярващите имат по-добра участ в Христос, отколкото биха имали кога-

то и да било в един Адам, ако не беше паднал.

Нека за миг предположим, че Адам не беше съгрешил, че той и жена

му бяха решили да се покоряват на Бога, вместо да ядат от забранения

плод. Какви въздействия би имало това върху живота им? Доколкото

знаем, те биха живели безкрайно в Едемската градина. Наградата им би

била дълъг живот на земята. И това би важало за техните потомци.

Биха живели неограничено време в Едемската градина, докато са без

грях. Не би имало причина да умрат.

Но в това състояние на невинност те не биха имали изгледи да насле-

дят небето. Никога не биха получили обещанието Светият Дух да жи-

вее в тях и да бъдат запечатани с Него. Никога не биха станали Божии

наследници и сънаследници на Иисус Христос. Никога не биха имали

надеждата да бъдат преобразени в образа на Божия Син. А и винаги би

съществувала ужасната възможност все пак да съгрешат и с това да из-

губят земните благословения, на които са се наслаждавали в Едемската

градина.

Нека помислим сега за контраста с безкрайно по-доброто положение,

което Иисус Христос е извоювал за нас чрез Своето изкупително дело.

Ние сме благословени с всички духовни благословения чрез Него. Ние

сме приети от живия Бог, съвършени в Христос, изкупени, помирени,

простени, оправдани, осветени, прославени и направени части на тяло-

то на Христос. Светият Дух обитава в нас и ни е запечатал - Той е за-

логът за нашето наследство. Ние сме скрити за цялата вечност в Хрис-

тос. Ние сме Божии деца, наследници на Бога и сънаследници с Иисус

Христос. Ние сме толкова близки на Бога и така възлюбени от Него,

както е и Неговият Син. А има и много, много други неща. Но дори и

само това е достатъчно да ни покаже, че вярващите в Иисус Христос

днес са много по-добре, отколкото биха били някога, ако Адам беше ос-

танал без грях.

251

4. септември

„Трябва да върна това, което не съм откраднал." Псалм 69:4

В Псалм 69 говори Господ Иисус. В ст. 4 Той казва, че в Своето слав-

но дело на изкуплението предлага на Бога компенсация за загубите,

причинени от греха на човека. Несъмнено Той тук се вижда като истин-

ската жертва за грях.

Когато един юдеин откраднел нещо от друг, законът за жертвата за

грях изисквал от него да възстанови на ощетения отнетата сума и да до-

бави към нея една пета.

Бог е бил ограбен чрез греха на човека. Отнето Му е служението, пок-

лонението, покорството и почитта, които Му се полагат. Служението -

защото човекът се е отвърнал от Бога и служи на себе си, на греха и на

Сатана. Поклонението — понеже човекът се покланя на идоли, които сам

си е направил. Покорството - защото човекът отхвърля Божия автори-

тет. И почитта - понеже човекът не оказва на Бога тази почит, която Му

се полага.

Но Господ Иисус е дошъл, за да върне това, което не е откраднал.

Той остави настрана божествено величие

и се облече с прах и земна пръст.

Така заблестя любовта Му безкрайна,

Той върна, каквото не беше ограбил.

Но Той не само върна това, което беше ограбено чрез човешкия грях,

Той и добави нещо. Защото Бог получава повече слава и чест чрез за-

вършеното дело на Христос, отколкото е изгубил чрез греха на Адам.

„Чрез греха Той изгуби Своите творения, а чрез благодатта спечели

Свои синове." Можем дори да стигнем дотам, да кажем, че Бог се прос-

лавя повече чрез делото на Спасителя, отколкото би могъл да се прос-

лави през цялата вечност чрез човека като Адам, дори ако той не беше

паднал в грях.

Може би тук се крие и отговорът на въпроса защо Бог е допуснал гре-

хът да влезе в света. Ние знаем, че Бог би могъл да създаде човека и без

способността за свободно взимане на морални решения. Но на Него Му

е било угодно да направи хората като творения, които по собствено ре-

шение могат да Го обичат и да Му се покланят. Това, разбира се, озна-

чава, че те имат и способността да Му бъдат непокорни, да Го отхвър-

лят, да се отвърнат от Него. Човекът е взел решение за непокорството и

така е причинил гигантската катастрофа на греха в този свят. Но Бог не

търпи поражение поради греха на Своите творения. Чрез Своята смърт,

погребение, възкресение и възнесение Господ Иисус е възтържествувал

над греха, ада и сатана. Чрез Неговото дело Бог е придобил много по-

голяма слава, а изкупеният човек - много по-богати благословения, от-

колкото ако грехът никога не беше влязъл в нашия свят.

252

5. септември

„Той беше в света; и светът чрез Него стана; но светът не Го позна.

При Своите Си дойде, но Своите Му не Го приеха. А на онези, които Го

приеха, даде право да станат Божии деца — на тези, които вярват в

Неговото Име." Йоан 1:10-12

„Той беше в света..." Невероятна милост е било, че Господ на живота

и на славата е дошъл на тази миниатюрна планета и е искал да живее

тук. Не би било нещо особено, ако кажем за когото и да било другиго,

че е бил в света. Това е нещо, което не зависи от човека. Но за Божия

Син това е било съзнателно решение, акт на чудно съчувствие.

„... и светът чрез Него стана..." Чудото става още по-голямо! Този,

Единственият, който е бил в света, е същият, Единственият, който е съз-

дал света. Той, който изпълва Вселената, се е направил съвсем малък и

е станал дете, младеж, мъж - и в тялото Му е обитавала цялата пълно-

та на Божеството.

„... но светът не Го позна." Това е било непростимо невежество. Тво-

ренията би трябвало да познават своя Творец. Грешниците би трябвало

да бъдат ослепени от Неговата безгрешност. И от думите и делата Му е

трябвало да могат да видят, че Той е повече от просто човек.

„При Своите Си дойде..." Всичко в този свят е било Негово. Като Тво-

рец, той е имал неограничени и неоспорими права над всичко. Той на-

истина не е посегнал на нищо чуждо.

„... но Своите Му не Го приеха." В това се е състояла най-тежката оби-

да. Юдейският народ Го е отхвърлил. Той е отговарял на всички онези

предварителни условия и е носел всички характерни качества, които са

Го потвърждавали като Месията. Но те не са искали Той да владее над

тях.

„А на онези, които Го приеха..." Той отправя неограничена покана. Тя

важи еднакво за юдеи и за езичници. Едиственото условие е, че хората

трябва да Го приемат.

„... даде право да станат Божии деца..." Каква незаслужена чест -

опърничавите грешници стават Божии деца чрез чудото на любовта и

благодатта!

„... на тези, които вярват в Неговото Име." По-просто не може да се

изрази. Правото да станат Божии деца се дава на всички, които чрез съз-

нателен акт на вяра приемат Иисус Христос за Свой Господ и Спасител.

И така, в тези стихове виждаме една лоша и една добра вест. Първо

тъжната: „Светът не Го позна"; и: „Своите Му не Го приеха." Но ето и

добрата:, А на онези, които Го приеха, даде право да станат Божии де-

ца - на тези, които вярват в Неговото Име." Ако ти още не си Го приел

в живота си, не искаш ли още днес да повярваш в Неговото Име?

253

6. септември

„ИГоспод Бог взе човека и го засели в Едемската градина, за да я об-

работва и дая пази. " Битие 2:15

Противно на мнението на някои, трудът не е проклятие — той е по-ско-

ро благословение. Още преди грехът да влезе в света, Бог е дал на Адам

задачата да се грижи за Едемската градина. Едва след като човекът съг-

решава, Бог проклина земята - но не и труда. Бог определя, че при уси-

лията си да изкарва прехраната си от земята човекът ще трябва да се бо-

ри с грижи, разочарования и много пот (вж. Битие 3:17-19).

Една добра стара поговорка казва: „Благословен труд! Ако ти си Бо-

жието проклятие, как ли ще изглежда благословението Му?" Но трудът

не е Божието проклятие. Той е част от нашето същество. Ние сме съз-

дадени с потребността от творческа дейност и чувство за собствена

стойност. Когато се поддадем на леността, опасността от грях е най-го-

ляма. И често човек постепенно деградира, когато се оттегли от активен

живот.

Не бива да забравяме, че Бог е заповядал на Своя народ и да работи:

„Шест дни да работиш." (Изход 20:9) Хората често са склонни да про-

пускат това и да наблягат на другата част на изречението, която им за-

повядва на седмия ден да си почиват.

Новият Завет нарича безделните хора „безредни" или „непокорни" и

недвусмислено казва, че ако някой не иска да работи, той не бива и да

яде (2. Солунци 3:6-10).

Господ Иисус е най-висшият ни пример за усилно трудещ се човек.

„Колко натоварени са били дните Му! И нощите, които е прекарвал в

труда на молитвата! Три години служение са Го превърнали в състарен

човек. „Ти нямаш и петседет години" - така са Му казвали, опитвайки

се да преценят възрастта Му. Петдесет? Та той е бил едва на тридесет!"

Някои хора стават алергични към труда, защото работата им не е осо-

бено приятна. При това обаче трябва да имат предвид, че никоя профе-

сия и никое положение не е идеално. Всяка работа си има и лошите

страни. Но един християнин може да върши работата си за Божия сла-

ва - „не както и да е, а тържествуващо".

Вярващият се старае и се труди усилено - не само за да задоволи сво-

ите собствени потребности, но и за да има възможност да помага на хо-

ра в нужда (Ефесяни 4:28). Това е допълнителен благороден мотив за

труда.

Дори и във вечността ние ще се трудим, защото се казва: „... и Него-

вите слуги ще Му служат." (Откровение 22:3)

Междувременно трябва да следваме съвета на Спърджьн: „Работете

до смърт и после възкръсвайте отново за живот чрез молитва."

254

7. септември

„Затова, „излезте изсред тях и се отделете", казва Господ, „и не се

допирайте до нечисто", и: „Аз ще ви приема, и ще ви бъда Отец, и вие

ще Ми бъдете синове и дъщери ", казва всемогъщият Господ."

2. Коринтяни 6:17-18

Какво трябва да направи един християнин, когато установи, че църк-

вата му става все по-либерална и модернистка? Тя сигурно някога е би-

ла основана от хора, които са вярвали в непогрешимостта на Библията

и всички други основополагащи учения на вярата. Църквата може да

има славна история, изпълнена с усърдие за благовестието и мисионер-

ски усилия. Много от нейните водачи може да са били известни учени

и верни проповедници на Божието слово. Но сега училищата на това из-

поведание са превзети от ново поколение и водачите, които излизат от

тях, проповядват съвсем друго, социално евангелие. Те продължават да

употребяват библейски изрази, но разбират под тях нещо съвсем друго.

Изпразват от съдържание най-важните учения на Библията, предлагат

естествени обяснения за чудесата и се подиграват на библейския морал.

На първа линия са, когато става дума за радикална политика и револю-

ционни планове. Говорят презрително за фундаменталистите.

Какво трябва да направи един християнин при това положение? Може

би семейството му е било свързано с тази църква от поколения. Или той

е дарявал щедро пари за църквата в течение на години. Най-добрите му

приятели сигурно са тук. Той се пита какво ли ще стане с младите хора,

които той обучава в неделното училище, ако си отиде. Не трябва ли все

пак да остане в тази църква и да издига гласа си за Бога, докогато е въз-

можно?

Собствените му аргументи му изглеждат твърде убедителни. Но въп-

реки това той „измъчва праведната си душа", когато вижда как хората

всяка седмица идват в тази църква, за да получат хляб, а им се дава ка-

мък. Той цени всичко свързано с църквата, но го боли от това, че него-

вият Спасител бива презиран тук и Бог не получава славата и хвалата,

които Му се полагат.

Няма съмнения какво трябва да направи. Трябва да напусне тази цър-

ква. Това е ясна заповед в Божието слово. Ако вече не тегли в един и

същ ярем с църквата, Бог ще се погрижи за всички последствия. Той ще

поеме отговорността за младите хора в неделното училище. Ще даде да

възникнат нови приятелства. Да, Бог обещава да му бъде баща и му

предлага Своята близост и общение, които може да изпита само ако Му

е безусловно послушен. „Благословението на една решаваща раздяла не

е нищо по-малко от славно общение с великия Бог."

255

8. септември

„Когато дадеш обещание на Бога, не се бави да го изпълниш, защото

Той не благоволява в безумните. Изпълни това, което си обещал!"

Еклисиаст 5:4

Всички ние сме чували за хора, които най-тържествено обещават не-

що на Бога, когато са притиснати от някаква беда. Тогава обещават, че

завинаги ще се доверяват на Бога, ще Го обичат и ще Му служат, ако са-

мо ги освободи от това тежко положение. Но когато преминат през кри-

зата, забравят обещанията си и продължават обичайния си живот.

Какво място заемат обредите в живота на един християнин и какви на-

соки намираме за това в Божието слово?

Първо, изобщо не е необходимо да се дават тържествени обещания.

Това не се изисква, а най-често става дума за доброволен обрек, който

правим пред Господа от благодарност за Неговата добрина. Например

във Второзаконие 23:22 четем: „Но ако се въздържаш да се заклеваш,

няма да ти бъде грях."

Второ, трябва да се пазим да не даваме прибързани обещания, т. е. та-

кива, които не можем да спазим, или за които после може би ще съжа-

ляваме. Соломон ни предупреждава: „Не прибързвай с устата си и да не

бърза сърцето ти да произнася дума пред Бога - защото Бог е на небе-

то, а ти си на земята, затова нека думите ти бъдат малко." (Екл. 5:2)

Но когато направим обрек, трябва грижливо да го изпълним. „Когато

някой мъж направи обрек на Господа или се закълне с клетва и обвър-

же душата си със задължение, да не нарушава думата си, а да извърши

всичко, което е излязло от устата му." (Числа 30:2) „Когато се закълнеш

с клетва на Господа, своя Бог, да не отлагаш да я изпълниш; защото Гос-

под, твоят Бог, непременно ще я изиска от теб и това ще ти се счете за

грях." (Второзаконие 23:21)

По-добре е изобщо да не правим обреци, отколкото да обещаем нещо

и да не го спазим: ,До-добре да не обещаваш, околкото да обещаеш и

да не изпълниш." (Еклисиаст 5:5)

Възможно е обаче да има и изключения, в които е по-добре да се на-

руши дадена клетва, отколкото да продължава да се спазва. Например

някой може, преди да е повярвал, да се е заклел във вярност в някаква

фалшива религия или таен орден. Ако е против Божието слово да спаз-

ва тази своя клетва, той трябва да се покори на Писанието, дори и да на-

руши клетвата си. Ако обаче става дума просто за клетва да се пазят ня-

какви тайни, тогава той може да продължи да спазва това обещание и

след като е скъсал всичките си връзки с такъв орден.

В днешно време най-често нарушаваният обрек може би е брачният

обет. Тържествените клетви, положени в Божието присъствие, се считат

за незначителни. Но Божията присъда над това гласи: „... защото Гос-

под, твоят Бог, непременно ще я изиска от теб и това ще ти се счете за

грях." (Второзаконие 23:21)

256

9. септември

„Добрият оставя наследство на синове и внуци. " Притчи 13:22

Четейки този стих, не бива веднага да си правим заключението, че тук

става дума за финансово наследство. Много по-вероятно е Божият Дух

да говори за духовно наследство. Човек може да е бил възпитан от бед-

ни, но богобоязливи родители. Той може би през цялата вечност ще бъ-

де благодарен за спомена за една майка и един баща, които всеки ден са

чели Библията, молили са се заедно със семейството и са го възпитали

в страх от Господа и в Неговото учение - въпреки че при смъртта си не

са могли да му оставят нито стотинка. Духовното наследство винаги е

най-доброто.

Да, синът или дъщерята могат дори да бъдат съсипани духовно, ако

получат голяма сума пари. Внезапното богатство често се оказва напра-

во отровно. Много малко хора са способни да го управляват мъдро.

Много малко хора, които са наследили цяло състояние, продължават да

водят богоугоден живот.

Друго размишление, което можем да направим, е, че често пъти се-

мействата се разделят от ревности и караници, когато се разпределя

имуществото. „Където има завещание, има и много роднини." Семейс-

тва, които години наред са живели заедно в мир, внезапно се превръщат

във врагове заради няколко украшения или мебели, или един порцела-

нов сервиз.

Често родителите християни оставят богатството си на невярващи де-

ца или роднини, които изповядват лъжлива религия, или на много неб-

лагодарни деца - докато тези пари е можело много по-добре да бъдат

употребени за разпространението на благовестието.

Понякога желанието да се оставят пари на децата е просто завоалира-

на форма на егоизъм. В действителност родителите просто искат да си

задържат колкото може повече от притежанията. Те знаят, че един ден

смъртта ще им отнеме всичко и затова следват традицията поне да го

оставят на децата си.

Но още не е измислено завещание, което да не може да се наруши или

промени със съвсем законни мерки и средства. Един баща никога не мо-

же да бъде сигурен, че желанията му наистина ще бъдат изпълнени, ко-

гато него вече го няма.

Затова най-доброто, което можем да направим, е да даваме щедро за

работата на Господа, докато сме живи. Една поговорка гласи: „Давай да-

ренията си, докато си още жив - тогава ще знаеш какво става с тях."

А най-доброто завещание е следното: ,3 пълно съзнание аз вложих

парите си за Божието дело, докато бях жив. Завещавам на децата си нас-

ледството на християнската среда, в която са отраснали, на християнс-

кия дом, в който Христос е бил почитан и Неговото слово е било след-

вано. Поверявам ги на Бога и на Словото на Неговата благодат, което

може да ги изгради и да им подари наследство в небесата заедно с всич-

ки светии." 257

10. септември

„Молете се за онези, които ви гонят." Матей 5:44

Понякога една история е най-добрият коментар към някой библейски

стих.

Капитан Мицуо Фукида бил японският пилот, ръководил нападението

над Пърл Харбьр на 7. декември 1941 г. Той изпратил до главната си

квартира посланието „Тора, Тора, Тора", което означавало, че мисията

му била изпълнена успешно по всички линии. Но Втората световна вой-

на не била свършила. Впоследствие нещата се обърнали и САЩ все пак

победили.

По времето на войната японците били убили една възрастна двойка

мисионери във Филипините. Когато тяхната дъщеря в Америка получи-

ла съобщението за смъртта им, тя решила да посещава японски военоп-

ленници и да разпространява сред тях благата вест.

Когато пленниците я питали защо всъщност тя се отнася така мило с

тях, тя отговорила: „Заради молитвата, с която моите родители са се по-

молили, преди да ги убият." Повече не казала.

След войната Мицуо Фукида бил така озлобен, че решил да съди Съ-

единените Щати пред международен съд за жестокостите, които били

извършили през войната. В усилията си да събере доказателства той

разпитвал и японски военопленници. Когато говорил с такива, които

били в плен в Америка, за свое съжаление не чул нищо за жестокости,

а чул разкази за особената милост, която им оказала една християнка,

чиито родители били убити във Филипините. Пленниците разказвали,

че тази жена им дала една книга, която се наричала Нов Завет, и им раз-

казала за някаква неизвестна молитва, която нейните родители били

произнесли преди екзекуцията си. Това не била точно информацията,

която Фукида искал да чуе, но все пак я запомнил.

След като бил чул тази история многократно, той отишъл и си купил

един Нов Завет. Когато прочел Евангелието от Матей, интересът му се

събудил. Прочел и Евангелието от Марк, и му станало още по-интерес-

но. Когато стигнал до Лука 23:34, в душата му изгряла светлина: „Отче,

прости им, защото не знаят какво правят!" Веднага му станало ясно, че

това трябва да е била предсмъртната молитва на мисионерската двойка.

„Той вече не мислел за американската християнка или за японските

военопленници, а мислел за себе си - яростен враг на Иисус Христос.

Мислел и за това, че Бог все пак е готов да му прости, защото е чул мо-

литвата на разпънатия на кръста Спасител. И в този миг той потърсил и

намерил прошка и вечен живот чрез вярата в Иисус Христос."

Плановете за процеса пред международен съд отпаднали. Мицуо Фу-

кида прекарал остатъка от живота си в пътуване по много страни, къде-

то проповядвал неизследимото богатство на Иисус Христос.

258

11. септември

„Внимавай да не забравиш Господа, своя Бог, ... когато .... се умножи

всичко, което имаш." Второзаконие 8:11, 13

Общото правило е, че Божият народ не понася добре материалното

благосъстояние. Той вирее много по-добре при неблагоприятни обстоя-

телства. В прощалната си песен Мойсей предсказва, че благосъстояни-

ето ще съсипе духовно израелския народ: „Но Есурун затлъстя и ритна

- ти затлъстя, надебеля, угои се - и остави Бога, който го направи, и

презря Канарата на спасението си." (Второзаконие 32:15)

Това пророчество се е изпълнило в дните на Еремия, когато Господ се

оплаква: „Наситих ги, а те прелюбодействаха и на тълпи отиваха в до-

мовете на блудниците." (Еремия 5:7)

А в Осия 13:6 четем: „Според пашата си се наситиха, наситиха се и

сърцето им се надигна; затова Ме забравиха." След завръщането на Из-

раил от изгнанието левитите изповядват, че израилевите синове са реа-

гирали неправилно на това, което Бог е направил за тях: „И ядоха и се

наситиха, затлъстяха и се насладиха на Твоята голяма благост. Но ста-

наха непокорни и се надигнаха против Теб, и захвърлиха Твоя закон зад

гърба си, и убиваха пророците Ти, които свидетелстваха против тях, за

да ги обърнат към Теб; и извършиха големи богохулства." (Неемия

9:25-26)

Ние сме склонни да разглеждаме материалното благосъстояние като

ясен знак, че Господ е доволен от това, което сме, и което вършим. Ко-

гато печалбите на фирмата ни растат, казваме: „Наистина Господ изо-

билно ни благославя." Вероятно би било по-правилно да разглеждаме

тези печалби като изкушение и изпитание. Господ изчаква и иска да ви-

ди какво ще направим с тях. Дали ще използваме парите, за да напра-

вим нещо добро за себе си? Или ще се окажем верни настойници, кои-

то използват финансовите си средства, за да разпространяват благата

вест до краищата на земята? Ще скътаме ли парите, стремейки се да

натрупаме състояние? Или ще ги дадем за Иисус Христос и Неговото

дело?

Ф. Б. Майер е казал: „Когато се спори дали слънце или буря, успех

или нужда са по-лошо изпитание за характера, един внимателен наблю-

дател на човешката природа вероятно би отговорил, че нищо не показ-

ва така ясно истинския материал, от който сме направени, като благо-

състоянието, защото то е най-опасното от всички изкушения."

Йосиф сигурно би се съгласил с това. Той е казал: „Бог ме направи

плодоносен в земята на страданието ми." (Битие 41:52) Той е научил по-

вече в трудностите и враждебните обстоятелства отколкото в богатство-

то и благосъстоянието, въпреки че се е показал примерен във всички по-

ложения.

259

12. септетмври

„А те, понеже мислеха, че Той е с дружината, изминаха един ден път,

като Го търсеха между роднините и познатите си." Лука 2:44

Когато Иисус бил на 12 години, родителите му отишли с Него от На-

зарет в Ерусалим, за да празнуват Пасхата. Те пътували заедно с голя-

мо множество други поклонници. При това естествено момчетата на ед-

на възраст се сприятелявали по време на празничните дни. Затова на

връщане Йосиф и Мария предположили, че Иисус е някъде в големия

керван с другите младежи. Но той не бил там. Той бил останал в Еруса-

лим. Те вървяли цял ден, преди въобще да забележат липсата Му. И пос-

ле трябвало да се върнат обратно в Ерусалим, където след три дни нак-

рая открили сина си.

Всички ние можем да научим нещо от това. Напълно е възможно ние

да предполагаме, че Иисус ни съпровожда, а това изобщо да не е така.

Може би вярваме, че живеем в общение с Него, а всъщност грехът вече

е проникнал между нас и Спасителя. Отпадането от вярата става съвсем

незабелязано. Ние може би въобще не осъзнаваме, че любовта ни към

Него с времето е охладняла. Мислим си, че сме същите като преди.

Но другите хора могат да ни обърнат внимание на това. По начина ни

на говорене те установяват, че сме се отдалечили от своята първа лю-

бов, и че светските интереси са надделели над духовните. Те могат да

видят, че вече отдавна се храним от котлите с месо в Египет. Забелязват,

че сме станали критични там, където преди сме били любящи и мили.

Чуват, че говорим по-скоро езика на улицата отколкото езика на Божия

народ. И, забелязват или не, ние сме изгубили желанието си да пеем.

Самите ние сме нещастни и окаяни и сме склонни да правим и другите

хора нещастни. Изглежда, че вече нищо не върви както трябва. Парите

изтичат между пръстите ни. А когато се опитаме да свидетелстваме за

Спасителя, това не прави голямо впечатление на хората, защото те вече

не виждат особена разлика между себе си и нас.

Обикновено тогава е нужна някаква криза, за да осъзнаем, че Иисус

вече не е с нас. Възможно е да чуем изведнъж Божия глас, който ни го-

вори чрез някоя особено благословена проповед. Или някой приятел ни

прегръща през рамото и ни показва окаяното духовно състояние, в кое-

то сме изпаднали. Или може би болест или смърт на някой любим чо-

век или друго трагично събитие ни карат да се осъзнаем.

Когато това се случи, трябва да направим точно това, което са напра-

вили Йосиф и Мария — да се върнем на мястото, където за последен път

сме видели Иисус. Трябва да се върнем там, където някой грях е разру-

шил общението ни с Него. И когато изповядаме греха си и се отвърнем

от него, ще намерим прошка и ще започнем пътуването наново, но този

път в компанията на Иисус.

260

13. септември

„Мойсей не знаеше, че кожата на лицето му блестеше, понеже Бог бе-

ше говорил с него." Изход 34:29

Когато Мойсей слизал от планината Синай с каменните плочи с десет-

те Божи заповеди в ръка, у него имало две много особени неща. Първо,

лицето му блестяло. Той бил стоял в Божието присъствие, което се отк-

ривало в светлия, лъчист облак на славата, известен под името „шеки-

на". Блясъкът на лицето на Мойсей било нещо като отражение. След ка-

то бил говорил с Бога, законодателят Мойсей продължавал да носи не-

що от блясъка и излъчването на славата. Той бил преживял преображе-

ние.

Второто особено нещо било, че самият Мойсей не знаел, че лицето му

блести така. Той изобщо не осъзнавал уникалния външен вид, който бил

придобил в Божието присъствие. Ф. Б. Майер казва в своя коментар, че

най-голямата слава на преображението бил фактът, че самият Мойсей

не забелязвал нищо.

В известно отношение и ние можем да преживеем същото като Мой-

сей. Когато прекарваме време в Божието присъствие, това си пролича-

ва. Може и действително да се изрази на лицето ни, защото между ду-

ховното и физическото има тясна връзка. Но аз не искам да наблягам

особено на външните признаци, защото и някои привърженици на съм-

нителни култове имат благо изражение на лицето. Най-важното е, че

връзката с Бога преобразява човека морално и духовно. Това има пред-

вид Павел във 2. Коринтяни 3:18: „А ние всички, с открито лице, гле-

дайки като в огледало Господната слава, биваме преобразявали в същия

образ от слава в слава, като от Господния Дух."

Но най-висшата слава на такова преображение е, че самите ние не я

осъзнаваме. Другите ще я забележат. Те ще разберат, че сме били с

Иисус. Но тази промяна е скрита от собствените ни очи.

Как става така, че ние живеем в блажено незнание за това, че „кожата

на лицето ни блести"? Причината е проста: колкото по-близко сме до

Господа, толкова по-ясно съзнаваме своята греховност, своето недос-

тойнство, своята поквара. Славата на Неговото присъствие ни води до

ужас от самите нас и дълбоко покаяние.

Ако осъзнавахме, че блестим, щяхме да се възгордеем и излъчването

ни веднага би станало противно, тъй като гордостта винаги е отблъск-

ваща.

И така, благословение е, че онези, които са били с Господа на плани-

ната и все още носят Неговото отражение, изобщо не съзнават, че лица-

та им блестят.

261

14. септември

„Жив е Господ — никакво наказание няма да те сполети за това!"

1. Царе 28:10

В ранните години на своето царуване цар Саул бил разпоредил всич-

ки, които се занимавали с окултизъм или викали духове, да бъдат изго-

нени от страната. След известно време той започнал да деградира и как-

то личният му живот, така и политическият тръгнали надолу. След

смъртта на Самуил филистимците се събрали в Гелвуе срещу войската

на Саул. И понеже не получил напътствено слово от Господа, той се до-

питал до една врачка в Ендор. Тя със страх му напомнила собствената

му заповед за прогонване на всички гадатели и врачове от страната. Но

Саул я успокоил и казал: „Жив е Господ - никакво наказание няма да те

сполети за това."

От това научаваме нещо много ясно: хората имат склонността да се

покоряват на Господа, докато това им е изгодно. Но когато вече не им е

удобно, те си измислят нови и нови извинения, за да могат в крайна

сметка да направят това, което искат.

Казах „те"? Може би трябва да кажа „ние". Всички ние сме склонни

да се измъкваме от твърденията на Писанието, да ги изкривяваме и

обезсилваме, когато не искаме да им се подчиним.

Например, има някои много ясни напътствия за ролята на жените в

църквата. Явно обаче те са обект на спорове за съвременното феминис-

тко движение.

И така, какво правим? Аргументираме се, че тези заповеди трябва да

се разбират само в контекста на тогавашната култура и не са приложи-

ми за нас днес. Разбира се, ако веднъж възприемем такъв принцип, мо-

жем по същия начин много лесно да се отървем от почти всичко непи-

рятно в Библията.

Понякога се натъкваме на някои изказвания на Господ Иисус за истин-

ското ученичество, които ни засягат много. Колко сме бързи тогава с из-

речението: „С това Иисус е имал предвид не че трябва да го направим,

а само че трябва да сме готови да го направим, ако се наложи." И се са-

мозаблуждаваме, че бихме били готови на това, докато в действител-

ност нямаме никакво намерение да стигаме толкова далеч.

Можем например настоятелно да държим някой нарушител да бъде

подведен под отговорност според строгите изисквания на Библията. Но

когато се окаже, че такъв нарушител е наш роднина или приятел, извед-

нъж настояваме, че изискванията на Писанието не трябва да се разглеж-

дат чак толкова педантично или изобщо няма защо да се прилагат.

Друг трик е разделяме заповедите на Светото Писание на „важни" и

„маловажни". По-незначителните могат да се пренебрегват - или поне

така се опитваме да си внушим.

Във всички тези неправилни разсъждения ние всъщност изкривяваме

Светото Писание и сами си причиняваме нещастие. Бог иска да се по-

коряваме на словото Му, независимо дали в момента ни е изгодно, или

не. Това е единственият път към благословението.

262

15. септември

„... а надеждата не се посрамя, защото Божията любов е изляна в

сърцата ни чрез Светия Дух, който ни е даден." Римляни 5:5

Понякога понятията, които се използват в Библията, имат по-различен

смисъл отколкото в обикновения език.„Надежда" е един такъв пример.

В светската област обикновено да се надяваш означава да се радваш

на нещо, което още не е станало, като изпълнението на тази надежда в

никакъв случай не е сигурно. Човек, затънал в тежки финансови труд-

ности, може да каже: „Надявам се, че всичко ще се оправи." Но той ня-

ма сигурност, че наистина ще стане така. Надеждата му може би не е

нищо повече от неговото собствено желание. Християнската надежда се

радва на нещо, което все още е невидимо, както Павел ни казва в Рим-

ляни 8:24: „Надеждата, която се вижда, не е вече надежда; защото кой

се надява за това, което вижда?" И така, всяка надежда е свързана с бъ-

дещето.

Но това, което отличава християнската надежда от всички други, е, че

тя се основава върху обещанията в Божието слово и затова може да бъ-

де напълно сигурна. Ние имаме тази надежда „като здрава и непоколе-

бима котва за душата" (Евреи 6:19). Уудринг казва: „Надеждата е вяра,

която разчита на Божието слово и живее в настоящата сигурност, че то-

ва, което Бог е обещал или предсказал, ще се случи." А Джон Уайт пи-

ше: „Вие ще забележите, че аз използвам „надежда" в смисъл на „уве-

реност". Надеждата в Светото Писание се отнася за бъдещи събития,

които ще се случат независимо какво ще стане. Тя не е въображение, ко-

ето трябва да подобри настроението ни и да ни дава сили, за да продъл-

жаваме сляпо да вървим към една неотвратима съдба. По-скоро надеж-

дата е основата на всеки християнски живот. Тя представлява оконча-

телната действителност."

Тъй като надеждата на вярващите се основава на Божиите обещания,

тя никога не може да се посрами или да бъде разочарована. Уудринг пи-

ше: „Без Божиите обещания надеждата е празна, нищожна, а често и

надменна. Но когато се основава върху Божиите обещания, тя разчита

на Неговата вярност и никога не може да бъде разочарована."

Християнската надежда е добра надежда. Нашият Господ Иисус

Христос и Бог, нашият Отец, ни обичат и са ни дали „по благодат вечна

утеха и добра надежда" (2. Солунци 2:16).

Тя се нарича и блажена надежда, особено по отношение на Второто

пришествие: „... като очакваме блажената надежда и явяването на сла-

вата на нашия велик Бог и Спасител Иисус Христос" (Тит 2:13).

И накрая, тя е и жива надежда. „Благословен да бъде Бог и Отец на на-

шия Господ Иисус Христос, който според голямата Си милост ни ново-

роди за жива надежда чрез възкресението на Иисус Христос от мъртви-

те." (1. Петрово 1:3)

Надеждата дава на християнина способност да издържа безкрайно ча-

кане, трудности, преследвания и дори мъченичество. Защото той знае,

че всички тези опитности не са нищо повече от убождания в сравнение

с идващата слава. 263

16. септември

„Наказвай сина си, докато има надежда, но не надигай душата си да

го умъртвиш." Притчи 19:18

Ние живеем в едно общество, което търпи твърде много неща. Особе-

но в областта на възпитанието на децата хората слушат повече съвети-

те на психолозите и социолозите отколкото учението на Божието слово.

Много възрастни, които сами са били възпитани от родители, които не

са се колебаели да ги наказват, сега решават да дават на децата си голя-

ма свобода да изразяват безпрепятствено личността си. И какъв е резул-

татът?

Такива деца растат с дълбоко чувство на несигурност. Те се провалят

в обществото. Трудно им е да се справят с проблемите и грижите и чес-

то прибягват до наркотици и алкохол. Няколко години строгост несъм-

нено биха направили останалия им живот много по-лесен.

Не е изненада, че такива млади хора нямат ред в живота си. Външни-

ят им вид, жилищата им, личните им навици издават хаотичната им наг-

ласа към живота и липсата на дисциплина.

Те се задоволяват с посредствено или още по-ниско ниво. Нямат мо-

тивация да се изявяват особено в спорта, изкуството, науката, бизнеса

или други области на живота.

Такива деца лесно се отчуждават от родителите си. Родителите са

мислели, че ще спечелят любовта на децата си, понеже никога не са ги

наказвали. Вместо това обаче жънат омразата на своите издънки.

Бунтът срещу родителския авторитет се разпростира и в други облас-

ти - срещу училището, работодателите и държавата. Ако родителите бя-

ха пречупили своеволието на децата си на ранна възраст, щяха много да

им улеснят подчинението в нормалните условия на обществото.

Съпротивата се прехвърля и към моралните принципи, установени в

Светото Писание. Младите бунтовници се подиграват с божествените

заповеди за чистота и живеят необвързано и без да помислят за послед-

ствията. Те показват дълбоко презрение към всичко добро и любов към

всичко неестествено, вулгарно и гнусно.

И накрая, родителите, които не са пречупили своеволието на децата си

достатъчно рано с наказания, ги затрудняват в намирането на пътя на

спасението. Защото за покаянието е необходимо пречупване, отказване

от собствената воля, която се бунтува срещу Божието владичество. За-

това Сузана Уесли е казала: „Родители, които се стараят да потиснат

своеволието на детето си, съдействат на Бога за обновяването и спасе-

нието да душата му. Но родители, които оставят детето си да прави, как-

вото си иска, вършат работата на дявола, правят религията неприложи-

ма, спасението непостижимо и вършат всичко, за да съдействат за веч-

ното осъждение на детето си."

264

17. септември

„Ипринуждаваше всички-малки и големи, богати и бедни, свободни и

роби — да им се сложи белег на дясната ръка или на челата им, за да

не може никой да купува или да продава освен онзи, който носи белега,

името на звяра или числото на неговото име. "

Откровение 13:16-17

Белегът на звяра! По времето на голямата скръб ще се издигне един

могъщ и зъл владетел, който ще заповяда да се постави белег на челото

или на дясната ръка на всички хора. Онези, които откажат, ще изпитат

на гърба си гнева на звяра. А онези, които се подчинят, ще изпитат Бо-

жия гняв. Които откажат, ще царуват с Христос в Хилядолетното царс-

тво. Които се подчинят, ще бъдат мъчени с огън и сяра пред светите ан-

гели и пред Агнето.

Когато четем всичко това, може би то ни изглежда твърде далечно.

Знаем, че това ще се случи някога в бъдещето, и вярваме, че тогава цър-

квата ще е вече грабната в небето. Но в известен смисъл белегът на звя-

ра се открива и днес, при нас. Има времена в живота, когато сме прину-

дени да избираме между верността към Бога и подчинението на една

система, която се противопоставя на Господа.

Например идва време, когато остро се нуждаем от работа. Когато кан-

дидатстваме, ни поставят условия, които са в ясно противоречие с бо-

жествени принципи. В такива времена лесно намираме аргумента - ако

нямаме работа, не можем да си купуваме храна. Ако нямаме какво да

ядем, няма да оживеем. А, в края на краищата, трябва да живеем, нали?

С тази погрешна нагласа се съгласяваме с изискванията и така действи-

телно приемаме белега на звяра.

Всичко, което заплашва прехраната или съществуването ни, ни довеж-

да до паника и ние сме изкушени да пожертваме почти всичко, за да от-

върнем тази опасност. Аргументите, които хората ще привеждат един

ден през голямата скръб, за да се оправдаят, че са се поклонили на об-

раза, са точно същите, които ни се предлагат и днес, когато трябва да из-

бираме между Божията истина и собствения си живот.

Представата, че трябва да живеем на всяка цена, е погрешна. Ние

трябва да се покоряваме на Бога и да не обичаме живота си до смърт.

Ф. У. Грант пише: „На монетата, за която продаваме истината, винаги,

дори и да е съвсем слабо, е гравиран образът на Антихриста." И така,

въпросът не е дали бих могъл да се съпротивя и да откажа белега на звя-

ра, ако живеех по времето на Голямата скръб. По-скоро въпросът е да-

ли още днес отказвам да продам истината.

265

18. септември

„Нали се очистиха десетимата? А къде са деветимата?" Лука 17:17

Господ Иисус бил изцелил десетима прокажени, но само един се вър-

нал при Него, за да Му благодари, и това бил не друг, а един презрян са-

марянин.

За нас е ценна опитност в живота да се сблъскаме с неблагодарност,

защото тогава можем поне в някаква, макар и малка степен да усетим

Божията болка. Когато даряваме щедро и не получаваме никакво приз-

нание за това, можем по-добре да разберем как се чувства Бог, който е

дал Своя възлюбен Син за неблагодарния свят. Когато се раздаваме в не-

уморно служение за другите, ние сме в компанията на Бога, който зае

мястото на слуга, за да служи на неблагодарното човечество.

Неблагодарността е едно от неприятните качества на падналия човек.

Павел ни напомня, че езическият свят е познавал Бога, но не Го е почи-

тал като Бог и не Му е благодарил (Римляни 1:21). Един мисионер в

Бразилия открил две индиански племена, които нямали в езика си дума-

та „благодаря". Когато някой им направел някакво добро, те казвали:

„Точно това исках", или: „Това ще ми бъде полезно." Един друг мисио-

нер, който работел в Северна Африка, установил, че онези, на които

служел, никога не му били благодарни, защото смятали, че просто му

дават възможност да си спечели заслуги пред Бога. Очаквали, че по-ско-

ро мисионерът трябва да им е благодарен, понеже с добрините, които

им правел, печелел благоволението на Бога.

Неблагодарността е пропила цялото общество. Една американска ра-

диопрограма, която се нарича „Трудова борса в ефира", успяла да наме-

ри работа на 250 души. По-късно говорителят разказа, че едва 10 от тях

си отделили време, за да му благодарят за това.

Една учителка работила всеотдайно цял живот и през нейната класна

стая преминали 50 класа. Когато станала на 80 години, получила писмо

от един свой бивш ученик, който й пишел колко ценял нейната тогаваш-

на помощ. Тя преподавала цели 50 години, но това било единственото

благодарствено писмо, което някога получила.

Казахме, че за нас е добре да срещаме неблагодарност, защото тя ни

дава поне бегла представа за това, което Господ чувства през цялото

време. Неблагодарността е ценна опитност и понеже виждаме колко е

важно самите ние да сме благодарни. Твърде често молбите ни към Бо-

га заемат много повече място от благодарствените ни молитви. Ние при-

емаме Неговото благословение като най-естественото нещо. И твърде

често забравяме да благодарим на другите хора за гостоприемството, за

съвета, за возенето в колата, за проявената грижа и за безброй други не-

ща. Ние дори ги очакваме, като че ли ни се полагат по право.

Историята за десетте прокажени трябва постоянно да ни напомня, че

много хора имат много сериозни причини за благодарност, но много

малко от тях изразяват благодарността си. Дали наистина ние сме от те-

зи малцина?

266

19. септември

„Понеже, когато ние бяхме още немощни, на определеното време

Христос умря за безбожните. " Римляни 5:6

Иисус Христос не е дошъл, за да призове праведните, и Той не е ум-

рял за добрите хора. За порядъчните, почтени, изискани хора Той не е

висял на кръста. Той е умрял за безбожните.

Разбира се, от Божията гледна точка цялото човечество е безбожно.

Ние всички сме родени в грехове и сме изпълнени с неправда. Като из-

губени овце сме се заблудили и всеки гледа само собствения си път. В

Божиите очи сме покварени, нечисти и опърничави. Най-висшите ни

усилия да вършим добро са най-много отчаяни опити в Неговите очи.

Тъжното обаче е, че повечето хора не са готови да признаят, че са без-

божни. Те се сравняват с криминалните елементи в обществото и смя-

тат, че са съвсем подходящи за небето. Те са като една изискана възрас-

тна дама от най-доброто общество, която много се гордеела със социал-

ните си дейности и щедрите си дарения за благотворителни начинания.

Когато един неин съсед християнин й разказал за вярата си, тя казала,

че не смята, че й е необходимо спасение - добрите й дела би трябвало

да са достатъчни. Разказала, че ходи на църква и произхожда от „хрис-

тиянски" род. Съседът взел един лист хартия, написал на него с големи

букви „БЕЗБОЖНА", подал листа на дамата и попитал: „Бихте ли се

съгласили да закача това отвън на вратата ви?" Когато видяла думата,

косите й се изправили: „Как ли пък не! Не позволявам на никого да каз-

ва за мен, че съм безбожна!" Тогава той й обяснил, че спасителното де-

ло на Христос не можело да важи за нея, докато тя отказвала да признае

своята греховност, своето изгубено, безнадеждно положение. Ако не ис-

кала да признае, че наистина е безбожна, тогава Христос не бил умрял

за нея. А ако не била изгубена, не можела и да бъде спасена. Ако се чув-

ствала здрава, не се нуждаела от великия Лекар.

В една голяма зала веднъж се състоял особен празник. Той бил орга-

низиран за деца, които страдали от някакви физически недъзи. Те дош-

ли в инвалидни колички или с патерици, или направо ги донесли в за-

лата. Когато тържеството било в разгара си, портиерът намерил пред

вратата едно момченце, което силно плачело. „Защо плачеш?" — попи-

тал го той съчувствено. „Защото не ме пускат вътре." „Защо не те пус-

кат?" „Защото съм здрав" - хлипал малкият.

Така ще бъде и при голямото празненство на благовестието. Ако всич-

ко ни е наред, не можем да влезем. Ако искаме да имаме достъп, тряб-

ва първо да докажем, че сме грешници. Трябва да признаем, че сме без-

божни. Защото Христос е умрял за безбожните. Роджър Мънгър е казал:

„Църквата е единственото дружество на света, в което предварителното

условие за членство е кандидатът да е напълно недостоен."

267

20. септември

„Не високоумствайте, а се предавайте на скромни неща."

Римляни 12:16

Ние сме естествено склонни да се стремим към така нареченото „доб-

ро общество". Във всяко човешко сърце се крие желанието да бъде на

ти с хората, които са проучти, богати или благородни. Така съветът на

Павел противоречи на нашата обичайна природа. По същество този

стих може да се разбере и така: „Не бъдете горди, а бъдете винаги гото-

ви да сте заедно с обикновените и незабележими хора." В Божията цър-

ква няма кастова система. Християните трябва да пренебрегват класо-

вите различия.

За Фред Елиът се разказва една характерна случка. Една сутрин, кога-

то той и семейството му седяли на закуска и четяли заедно Библията,

отвън се чуло силно тропане и дрънчене. Била боклукчийската кола, ко-

ято минавала да изпразни кофите. Елиът оставил на масата отворената

си Библия, отишъл до прозореца, отворил го и радостно поздравил бок-

лукчията. После се върнал и продължил четенето. За него било също

толкова свято и важно да пожелае добро утро на боклукчията, колкото

и да чете Библията.

Един друг служител на Господа, който буквално изпълнявал тази за-

повед, бил Джек Уирцен. Всяко лято той ръководел библейски лагер

край езерото Шрун в щата Ню Йорк. На една от конференциите присъс-

твал един човек с тежък физически недъг. Тъй като не можел да контро-

лира добре лицевите си мускули, той много трудно преглъщал храната

си. Голяма част от нея падала обратно от устата му и цапала вестника,

с който той предвидливо покривал гърдите и скута си. Тази гледка не

била особено привлекателна за околните и затова човекът обикновено

седял сам на отделна маса.

Поради многото си задължения Джек Уирцен често закъснявал и ид-

вал последен в залата за хранене. Винаги когато се появявал на вратата,

хората възбудено му махали отвсякъде и го канели на тяхната маса. Но

той никога не отивал. Винаги сядал на масата, на която седял сам недъ-

гавият човек. Той общувал със скромните.

Чойс Глините разказва нещо подобно: „Един генерал християнин вед-

нъж бил забелязан да си говори дълго с една много бедна стара жена.

По-късно някои негови приятели го упрекнали и казали: „Трябва да

мислиш за високото си положение!" Но генералът отговорил: „Какво

щеше да стане, ако моят Господ беше мислил за високото Си положе-

ние?"

В стихотворението си ,3ъпреки всичко" Робърт Бърнс ни напомня, че

дори и някой да заема ниско положение в живота, той пак остава човек.

И казва, че всеки, който мисли независимо, може само да се смее на го-

лямото шоу от коприна и финтифлюшки, което устройват безумните.

Когато размислим колко много се е унижил нашият Спасител, за да

живее с нас, е немислимо ние да се държим над околните.

268

21. септември

„ Отсега нататък за мен се пази венецът на правдата, с който Господ,

праведният Съдия, ще ме възнагради в онзи Ден; и не само мен, но и

всички, които са възлюбили Неговото явяване." 2. Тимотей 4:8

„... и всички, които са възлюбили Неговото явяване." Дълги години

мислих, че това са вярващите, които изпитват топли и буйни чувства

към Второто пришествие на Господа. Те ще бъдат наградени с венеца на

правдата, понеже сърцата им са горяли всеки път, когато са мислели за

Грабването.

Но със сигурност тук се има предвид нещо повече от това. Да обича-

ме Неговото явяване означава да живеем така, като че ли Той ще се за-

върне още днес.

Това означава да живеем в морална чистота. Йоан също ни напътства:

,3секи, който има тази надежда в Него, очиства себе си, както Той е

чист." (1. Йоаново 3:3)

Означава и да не се заплитаме в житейски неща. Нашата любов и при-

вързаност трябва да са насочени към небесните неща, а не към тези, ко-

ито са важни на тази земя (ср. Колосяни 3:2).

Означава също и да служим на Божия народ и да му „даваме храна

навреме" (Матей 24:45). Господ е обещал особено благословение на

онези, които правят това, когато Той се завърне.

С две думи, не бива да правим нищо, при което не искаме да бъдем из-

ненадани, когато Господ се яви. Не бива да ходим на места, където бих-

ме се посрамили от присъствието си, ако Той дойде. Не бива да говорим

нищо лошо - все едно че сме в Неговото присъствие.

Ако знаехме, че Иисус ще се върне след една седмица, как бихме пре-

карали времето си дотогава? Дали ще напуснем работата си, ще се ка-

чим на някоя планина и по цял ден ще четем Библията и ще се молим?

Или набързо ще станем „християнски работници" и ще проповядваме и

поучаваме ден и нощ?

Ако и сега действително следваме Господа и живеем по Неговата во-

ля, най-доброто ще бъде да изживеем оставащата седмица по същия

обичаен начин. Ако обаче досега сме живели само за себе си, знанието

за предстоящото Му завръщане би изисквало радикално преустройство.

Не е достатъчно да мислим с радост за предстоящото Второ пришес-

твие на Господа. Венецът на правдата е запазен за онези, които обичат

явяването на Иисус така, че го осъществяват на практика, като оставят

истината да променя живота им. Не е достатъчно да държим истината

за Неговото завръщане - по-скоро тази истина трябва да държи нас.

269

22. септември

„Произходът Му е от началото, от дните на вечността."

Михей 5:2

Ако краткото ни време е плашеща истина, колко повече е безкрайност-

та на вечността! Малко са думите в нашия език, които се разбират така

трудно като „безкрайност" и „вечност". За да ги разберем по-добре,

трябва да се опитаме да мислим за времето преди създаването на света

- назад във времето, когато и ангелите още не са били създадени, назад

във времето, когато не е съществувало нищо и никой освен Бога. Опи-

тай се да се върнеш още по-назад и по-назад - назад до безначалното

начало, назад, назад, назад. Бог винаги е съществувал. Той никога не е

започнал да бъде.

После простри мислите си напред в бъдещето, в бъдещото време, ко-

гато тази земя ще бъде унищожена. Напред, напред, напред. Все по-на-

татък и по-нататък. Безкрай, безкрай, безкрай.

И ако тогава разумът ти се съпротивлява на поставеното му тясно ог-

раничение, спомни си, че и ти ще живееш вечно. Винаги, завинаги. Без-

краен живот. Вечност!

Рауланд Диксън Едуардс се опитва да илюстрира вечността по след-

ния начин: „На борда на океански параход взимаме един напръстник,

връзваме го с въженце, спускаме го от кораба в океана и го изваждаме,

пълен със солена морска вода. Това може да е образ на времето, изваде-

но от океана на вечността."

Вечността прилича на безбрежен океан.

Тя е време без край. Тя е постоянно продължаващият сегашен момент.

Тя е Божието време, Божият живот.

Един човек е мъдър едва когато отчита поразителния факт, че този жи-

вот е само една песъчинка на безкрайните брегове на вечността. Цели-

ят му житейски път трябва да се разглежда в тази светлина.

Катедралата в Милано има три врати една до друга. Над първата е

изобразен венец от рози с надписа: ,3сичко това ни харесва само за

един миг." Третата врата е украсена с кръст и носи надписа: ,3сичко то-

ва ни наскърбява само за един миг." Над средната врата виждаме напът-

ствието: „Само вечното е важно."

Като християни ние задължително трябва да се занимаем с въпроса за

вечността. Трябва непременно да се примирим с тази плашеща реал-

ност и да настроим живота си към нея. И тогава, като вървим по жи-

тейския си път, в очите ни ще блести странна светлина и в сърцата ни

ще има особена решителност, защото нашите планове не приключват с

времето. Ние живеем за една цел, а не за сегашното.

270

23. септември

„В съвета им да не влезе душата ми." Битие 49:6

Тези думи се намират в благословията на Яков за неговите синове. Ко-

гато се сеща за жестокостта на Симеон и Леви спрямо мъжете от Сихем,

той казва: ,3 съвета им да не влезе душата ми."

Аз обаче бих поставил тези думи в по-широк контекст. Има тайни,

свързани с греха, които е по-добре никога да не научаваме.

Изкушението слага съблазнителната си маска и ни казва, че никога не

можем да бъдем щастливи, ако не сме посветени в неговите тайни. То

ни предлага вълнуващи неща- телесни удоволствия, емоционални вър-

хове и привлекателна неизвестност.

Много хора, особено такива, които са водили затворен и защитен жи-

вот, се поддават на такива изкушения. Те имат чувството, че досега

изобщо не са познавали истинските удоволствия. Чувстват се ощетени.

И си мислят, че никога не биха могли да бъдат доволни, докато не при-

добият пълно впечатление от света.

Лошото обаче е, че грехът никога не идва сам. Той винаги носи риско-

ве и лоши последствия. Когато за първи път извършваме някакъв грях,

независимо какъв, предизвикваме вълна от угризения и терзания.

Ако се поддадем на някое изкушение, това отслабва цялостната ни

съпротивителна сила. Ако веднъж сме извършили даден грях, става все

по-лесно да го извършим и още веднъж. Скоро вече ставаме специалис-

ти по греха. Ставаме дори негови роби и сме вързани за него с вериги-

те на навика.

В момента, в който се поддадем на някое изкушение, очите ни се от-

варят и за едно чувство за вина, което никога преди не сме изпитвали.

Радостта, с която нарушаваме закона, се сменя с едно ужасно чувство

на вътрешна голота и празнота. Разбира се, вярно е, че грехът може да

бъде изповядан и простен, но през целия си живот се чувстваме неудоб-

но, когато се срещаме с бившите си партньори в това престъпление. В

спомените ни стои един болезнен белег, когато отново посещаваме мес-

тата, където сме извършили безумието. В най-неподходящи моменти

цялата мръсна история отново изплува в мислите ни, често тъкмо в най-

светите ни мигове. И това буквално ни разтърсва физически и изтръгва

стон от гърлото ни.

Въпреки че е чудно да получим Божията прошка за тези грехове, мно-

го по-добре е изобщо да не проникваме в техните тайни. Това, което

първоначално ни се предлага като интересна тайна, впоследствие се

оказва кошмар. Удоволствието бързо се обръща в ужас и често един

страстен миг води след себе си цял живот, изпълнен с упреци.

Затова в часа на изкушението нашата реакция трябва да бъде: ,3 съ-

вета им да не влезе душата ми."

271

24. септември

„... за да познаете от опит..." Римляни 12:2

Божията воля ни е разкрита в Писанията. Но опитът е най-добрият

учител.

Винаги ми е правило дълбоко впечатление как личният опит ни пома-

га да разбираме Библията. Ние може да знаем стиховете дори наизуст,

но когато преминем през някоя нова опитност, думите внезапно оживя-

ват. Те заблестяват пред очите ни като светило в мрака. Изведнъж ги

оценяваме по съвсем нов начин.

Жената на Мартин Лутер веднъж казала, че никога не би могла да раз-

бере някои стихове в псалмите, ако Бог не я бил превел през много теж-

ки ситуации.

Когато Даниел Смит и жена му живеели като мисионери в Китай, ед-

на нощ една цяла банда разбойници пробила голяма дупка в странична-

та стена на тяхната къща. Докато двамата спели, крадците изпразнили

всички шкафове и гардероби. Ако мисионерите не били спали така дъл-

боко, вероятно щели дори да бъдат убити. Когато Смит разказва случ-

ката по-късно, той казва: „До тази сутрин никога не бях разбирал сти-

ховете в Авакум 3:17-18: „И да не цъфти смокинята, и да няма реколта

по лозите, и да пропадне произведението на маслината, и нивите да не

произведат храна, и овцете да изчезнат от кошарата, и да няма говеда в

оборите, аз пак ще де радвам в Господа, ще се веселя в Бога на спасе-

нието си." С това той имал предвид, че човек никога не може да разбе-

ре напълно радостта на Авакум въпреки всички тези загуби, ако сам не

е преживял такава ситуация.

Когато Кори Тен Бум била в концентрационен лагер, трябвало да се

яви пред съдията. „Съдията ... беше принуден да си свърши работата и

така дойде денят, в който той ми показа документите, които можеха да

означават не само моята смъртна присъда, но и на семейството и прия-

телите ми. „Можете ли да ми обясните по-подробно тези документи?" -

попита той. „Не, не мога" - трябваше да призная. И внезапно той взе

всички документи и ги хвърли в печката! Когато гледах как пламъците

пояждат листите, които можеха да ме осъдят, осъзнах, че бях запазена

от една божествена сила, и изведнъж разбрах както никога досега Коло-

сяни 2:14: „Той изличи написаното в постановленията на закона, което

беше против нас, и го отстрани отсред нас, като го прикова на кръста."

Новите прозрения за Светото Писание, които придобиваме чрез жи-

тейския опит, правят този опит безценен.

272

25. септември

„И така, неприятел ли ви станах, понеже ви говоря истината? "

Галатяни4:16

Опитът на Павел с християните в Галатия ни напомня,че нашите при-

ятели често започват внезапно да ни разглеждат като врагове, ако отк-

рито им кажем истината. Апостолът бил довел тези хора до Господа и

ги бил обучил във вярата. Но по-късно, когато в техните събрания про-

никнали лъжеучители, Павел трябвало да предупреди вярващите, че са

на път да оставят Иисус Христос заради законничеството. И това дове-

ло дотам, че те се отнесли враждебно към своя баща във вярата.

Това се е случвало и в старозаветни времена. Илия бил винаги честен

и директен в своите послания към цар Ахав. Но един ден, когато Ахав

го срещнал, му казал: „Ти ли си, който докара беда на Израил?" (3. Ца-

ре 18:17) Той да е докарал беда на Израил? Илия бил един от най-доб-

рите приятели, които Израил някога е имал! Но отплатата за неговата

вярност била, че го обвинявали в злосторничество.

Михей бил друг безстрашен пророк. Когато Йосафат попитал дали

тук няма някой пророк на Господа, израилевият цар му отговорил: „Има

още един човек, чрез когото можем да се допитаме до Господа, но аз го

мразя, защото не пророкува добро за мен, а само зло - Михей, сина на

Емла." (3. Царе 22:8) Царят не искал да слуша истината и мразел онзи,

който му я казвал в очите.

В Новия Завет виждаме Йоан Кръстител, който казвал на цар Ирод:

„Не ти е позволено да имаш жената на брат си!" (Марк 6:18) Това било

истина, но смелото заявяване на тази истина бързо довело до екзекуци-

ята на Йоан.

Нашият Господ Иисус също е предизвиквал омразата на невярващите

юдеи. И каква била причината за тази омраза? Говорел им истината. Той

им казва: „Сега искате да убиете Мен, Човека, който ви казах истината,

която чух от Бога." (Йоан 8:40)

Томас Джеферсън пише: „Ако човек иска да избегне всяка злоба,

трябва да се придъжа към сънливата рутина на ежедневните задълже-

ния. Всеки въпрос има две страни и ако решително застанем на едната

страна и успешно работим по нея, тогава онези, които са застанали на

другата страна, естествено ще бъдат враждебно настроени към нас, и то

толкова повече, колкото по-голям успех виждат в нас."

Истината често е болезнена. Вместо да й се подчинят, хората най-чес-

то проклинат онзи, който им я казва. Но истинският служител на Госпо-

да вече знае точно какво може да му струва това. Той трябва да каже ис-

тината или да умре. Той знае, че раните от приятел са искрени, а целув-

ките от неприятел - изобилни (Притчи 27:6).

273

26. септември

„ Оставил съм си седем хиляди мъже, които не са преклонили коляно

пред Ваал. " Римляни 11:4

Бог никога не остава без свидетел. Дори и в най-мрачните дни някъде

се издига поне един глас, който ясно свидетелства за Него. Той често из-

дига неочакван свидетел, който смело изповядва Неговото Име в най-

необичайните обстоятелства.

В дните преди потопа животът на земята е бил пропит от насилие и

разврат. Но там е бил Ной, който смело е заставал за Господа.

На Илия му се е струвало, че целият Израил е изпаднал в идолопок-

лонство, но Бог е имал още седем хиляди мъже, които не се били пок-

лонили на Ваал.

Във времена на духовно мъртвило и морален упадък на историческа-

та сцена са се явявали Ян Хус, Мартин Лутер и Джон Нокс, за да защи-

тават делото на Всевишния.

Не чак толкова отдавна е създаден телеграфът. Първото послание, ко-

ето е било предадено по този начин, е гласяло: ,3иж какво извърши

Бог!"

Когато корабът Аполо 8 се връщал от първия си полет с екипаж до Лу-

ната, на Бъдни вечер тримата астронавти на смени четяли от Битие 1-10

и накрая казали: „И ние, от екпажа на Аполо 8 ви желаем ... Бог да ви

благослови, всички вас на добрата Земя."

Въпреки гневните протести на невярващите, пощата на Съединените

Щати отпечатала пощенска марка с Аполо 8 и с думите от Битие 1: ,3

начало..."

Монетите в САЩ носят надписа: „На Бог се уповаваме."

Означението „сл. Хр." ни напомня, че броим годините от идването на

нашия Господ на Земята. А по-старият израз „лето Господне" ясно е го-

ворел, че годините принадлежат на Господа.

Дори и атеистите понякога, без да искат, признават Господа. Един вла-

детел атеист каза на една среща на върха в Австрия през 1979 г: „Бог

няма да ни прости, ако сега се провалим."

В света съществува една морална заповед, че Бог трябва публично да

бъде признаван и възхваляван. Когато учениците на Господ Иисус Го

славели като Царя, идещ в Господното Име, фарисеите поискали Хрис-

тос да ги смъмри и да им каже да мълчат. Но Той им отговорил: „Каз-

вам ви, че ако тези млъкнат, то камъните ще извикат." (Лука 19:40)

Не бива да се тревожим, че Божието Име някога няма да бъде възпя-

вано или прославяно. Винаги, когато хората Го обявяват за мъртъв, Бог

ще си издига свидетели, които ще посрамят враговете Му и ще утеша-

ват приятелите Му.

274

27. септември

„А колкото за страхливите, невярващите, нечистите, убийците, блуд-

ниците, чародеите, идолопоклонниците и всичките лъжци, техният

дял ще бъде в езерото, което гори с огън и сяра. Това е втората

смърт." Откровение 21:8

За някой, който чете тези думи, вероятно е шокиращо, че страхливите

и невярващите са изброени заедно с онези, които бихме определили ка-

то необуздани и зли грешници. Учудващо, те ще получат едно и също

наказание във вечността.

А може би допълнително ще се изненадаме, че страхливите са поста-

вени на първо място. Това трябва да подейства много сериозно отрезвя-

ващо на всеки, който досега е извинявал своята стеснителност като не-

що незначително. Може би той се страхува да приеме Господ Иисус, за-

щото не знае какво ще кажат приятелите му, или защото по природа е

по-сдържан. Бог обаче не оправдава това като нещо маловажно, Той го

разглежда като виновна страхливост.

Също така отрезвяващо трябва да подействат тези думи на наредени-

те на второ място - невярващите. Често чуваме хора да казват:„Ами аз

просто не мога да повярвам", или: „Ех, да можех да повярвам." Всъщ-

ност това са неискрени твърдения. В Спасителя няма нищо, което да

прави за хората невъзможно да повярват в Него. Трудностите не са в ра-

зума, а във волята. Невярващите не искат да вярват в Него. Господ

Иисус казва на невярващите юдеи: „Не искате да дойдете при Мен, за

да имате живот." (Йоан 5:40)

Несъмнено мнозина от страхливите и невярващите се смятат за поря-

дъчни, образовани и добродетелни хора. В този живот те положително

не искат да имат нищо общо с убийци, блудници или окултисти. Но иро-

нията се крие тъкмо в това, че всички тези хора ще прекарат вечността

заедно, понеже никога не са се обърнали към Иисус Христос и не са би-

ли спасени от Него. Тяхната участ е „езерото, което гори с огън и сяра.

Това е втората смърт." Разбира се, това е най-лошото, което можем да си

представим. Хората могат да спорят безкрайно дали наистина има пъ-

къл и вечно наказание, или не. Но Библията говори много ясно. В края

на един живот без Христос чака пъкълът.

А най-тъжното е, че нито страхливите, нито невярващите, нито който

и да било от другите изброени в горния стих не е принуден да попада в

това огнено езеро. Това е напълно ненужно. Ако те се покаят за страхо-

вете и съмненията си, както и за другите си грехове, и се обърнат към

Господ Иисус с проста, доверчива вяра, ще им се прости, те ще бъдат

очистени и ще имат всички предпоставки да отидат в рая.

275

28. септември

„Не се оставяй да те побеждава злото; а ти побеждавай злото чрез

доброто." Римляни 12:21

Ако този стих беше написан от хора, които не са вдъхновени от Бога,

той сигурно щеше да гласи приблизително така: , Де се давайте на хо-

рата. Разбийте ги с техните собствени оръжия." Светът мисли само с

понятията отмъщение и отплата.

Но в училището на Иисус Христос научаваме нещо съвсем различно.

Ние не бива да допускаме злото да ни победи. Вместо това трябва да из-

ползваме доброто, за да побеждаваме злото.

Една история, която се приписва на Франциск от Асизи, илюстрира

много добре това. Както си играело, едно малко момченце изведнъж ус-

тановило, че когато извика силно, има ехо. То за първи път чувало ехо

и веднага започнало да го опитва. Извикало: „Мразя те!" Думите ведна-

га се върнали обратно: „Мразя те!" То се напънало и извикало по-сил-

но: „Мразя те!!" Със същата сила се върнало: „Мразя те!!" За трети път

момченцето извикало с всички сили: „Мразя те!!!" И думите отново

прозвучали яростно: „Мразя те!!!" Повече не могло да издържи. Изти-

чало вкъщи и захлипало отчаяно. Майка му била чула виковете от дво-

ра, но въпреки това попитала: „Какво има, мъничкият ми?" Момченце-

то отговорило: „Там вън има едно малко момче и то ме мрази!" Майка-

та се замислила за миг и казала: ,3нимавай, сега ще ти кажа какво да

направиш. Излез пак вън и кажи на малкото момче, че го обичаш."

И така, малкият изтичал навън и извикал силно: „Обичам те." И неиз-

менно се върнали същите думи, ясни и мили: „Обичам те." Още веднъж

издигнал глас още по-отчетливо и се ослушал за отговора. И трети път

извикал от сърце: „Обичам те!" Със същата нежност се върнало: „Оби-

чам те!"

Докато пиша това, навсякъде по света хора си крещят: „Мразя те!", и

същевременно се питат защо напрежението непрекъснато расте. Наро-

ди изразяват омразата си към други народи. Религиозни групи са се ба-

рикадирали в своите конфликти. Различни раси се бият помежду си. Съ-

седи са карат през оградите. Семейства са разкъсвани от кавги и огор-

чение. Всички тези хора се оставят да бъдат победени от злото, защото

омразата винаги предизвиква нова омраза. Ако просто променят начина

си на действие и отплащат за омразата с любов, биха могли да победят

злото чрез доброто. Тогава биха открили, че любовта предизвиква лю-

бов.

Нека грижливо внимаваме какво семе сеем.

От любовта никне любов, ако посеем омраза, омраза и ще жънем.

276

29. септември

„ Спасението е при Господа." Йона 2:9

Всички ние познаваме онези ревностни „ловци на души", които неу-

морно обикалят, сграбчват за вратовръзката нищо неподозиращи канди-

дати, преминават с тях точка по точка един формуляр за спасение на ду-

шата и ги притесняват, докато те най-накрая направят изповед, за да се

отърват от досадника. Тогава той отбелязва още един „повярвал" и се

оглежда за нови скалпове, които после ще може да брои. Това ли е ис-

тинската евангелизация?

Трябва да признаем, че не е. Това е по-скоро форма на религиозен те-

рор. Като всяко служение, което се върши със силата на плътта, то на-

нася повече вреди отколкото полза.

Джон Стот е прав, когато пише: „Иисус Христос има ключа. Той отва-

ря вратите. Затова не бива насила и на своя глава да разбиваме вратите,

които все още са затворени. Трябва да почакаме Той да отвори врати

пред нас. На делото на Христос винаги се вреди чрез нетактично или

досадно свидетелство. Разбира се, правилно е да се опитваме да спече-

лим за Христос приятелите и роднините си у дома и на работното мяс-

то. Но понякога бързаме повече от Бога. Бъди търпелив! Моли се упо-

рито и обичай много, и чакай с надежда възможността за свидетелство.

Може би в много неща не сме съгласни с учението на Дитрих Бонхо-

фер, но е добре да вземем присърце тези негови думи: „Словото на спа-

сението си има своите граници. Човек няма нито властта, нито правото

да го натрапва на другите. Всеки опит да се наложи евангелието на ня-

кого със сила, да се преследват хората, за да се покаят, и да прилагаме

цялата си изобретателност, за да осъществим спасението на други хора,

е както неуспешен, така и опасен... Тогава ще срещаме само слепия гняв

на закоравели и помрачени сърца, а това е безсмислено и вредно. Леко-

ватата ни употреба на словото на евтината благодат отегчава света до

отвращение, така че той накрая се обръща срещу онези, които се опит-

ват да му натрапят нещо, което той не иска."

Действителното обръщение е дело на Светия Дух. То не идва „по

мъжка воля", т. е. човек не може да го предизвика със собствени усилия,

колкото и добри намерения да има. Хора, които са били принудени да

изповядат Иисус Христос, без сами да са напълно съгласни, биват разо-

чаровани, стават недоволни, а и често дори се превръщат във врагове на

Христовия кръст.

Една от великите опитности на живота е, когато Светият Дух ни упот-

реби за спасението на други хора. Но е странно и отблъскващо, когато

се опитваме да извършим това със собствени сили.

277

30. септември

„Той първо намери своя брат Симон ... иго заведе при Иисус."

Йоан 1:41-42

Нормалният метод за лична евангелизация е християните да бъдат

свидетелство за своя Господ в естественото си ежедневно обкръжение.

Разбира се, това не значи, че Бог никога не използва други пътища, нап-

ример християни да срещат съвсем непознати хора и да им казват еван-

гелието. Той действа и така. Но много по-убедително е, когато един вяр-

ващ човек свидетелства на хората, които го познават и могат да видят,

че Иисус Христос е променил живота му. Така е направил и Андрей.

Валтер Хенрихсен разказва за един млад човек, който бил много заг-

рижен как може да свидетелства за Господа в университета, в който

следвал. Хенрихсен го попитал: „Джо, колко студенти от университета

познавате лично? Имам предвид такива, които познавате по име, когато

ги срещнете." Оказало се, че младият човек познавал само двама или

трима други студенти, въпреки че бил там вече няколко месеца. Тогава

Хенрихсен му казал: „Джо, искам през следващите четири седмици да

се запознаете с колкото може повече студенти. Нека си поставим за цел

50 души. Няма нужда непременно да им свидетелствате. Дори няма

нужда да им разказвате, че сте християнин. Само се запознайте с тях.

Спрете просто до вратата им и си поговорете с тях. Играйте тенис на

маса с тях. Ходете заедно по състезания. Излезте заедно да ядете. Пра-

вете, каквото искате, но се запознайте с 50 млади мъже, за да можете

след един месец, когато се върна, да ми представите всеки от тях по

име."

Един месец по късно, когато той отново се срещнал с този студент, той

вече бил довел шестима младежи до Христос. ,3ече не говорихме дали

действително се е запознал с 50 състуденти. Това не беше необходимо.

Той сам беше открил, че когато се сприятелява с „бирниците и грешни-

ците", съвсем естествено чрез Божието водителство възникват възмож-

ности да споделя вярата си с тях."

По отношение на този метод на евангелизация в естественото ни обк-

ръжение трябва да се кажат още две неща. Първо, начинът на живот на

този, който работи така, е изключително важен. Има голяма разлика да-

ли той върви с Господа, или не. Може да е много красноречив в предс-

тавянето на красиво опакованото християнско послание, но ако животът

му не е свят, това ще зачеркне всичките му проповеди.

И второ, при този метод акцентът не е върху незабавния резултат, и

точно това е доброто. Иисус сравнява процеса на спасението с растежа

на едно семе - никога не се жъне в същия ден, в който е посято семето.

Наистина има и хора, които се спасяват, когато за първи път чуят еван-

гелието, но като цяло преди обръщението има един период, в който чо-

век чува посланието, бива изобличен за греха си и още известно време

се съпротивлява на гласа на Светия Дух.

278

1. октомври

„Вие не знаете какъв ще бъде утре животът ви, защото вие сте па-

ра, която се явява за малко и после изчезва." Яков 4:14

Настойчивият глас на Светия Дух в Библията често напомня на нас,

смъртните човеци, че животът ни е кратък. С многобройни илюстрации

и сравнения Духът на Господа ни внушава, че дните ни са ограничени

и бързо преминаваме.

Например, Той сравнява живота със совалка на тъкач (Йов 7:6), онзи

инструмент, който така бързо прелита между опънатите на стана ниш-

ки, че трудно може да се проследи с око.

Йов казва, че животът е като дъх (Йов 7:7), който трае само за миг и

вече не се връща. Псалмистът създава същото впечатление, говорейки

за „лъх, който преминава и не се връща" (Псалм 78:39).

Валдад (напълно ненужно) напомня на Иов, че земните ни дни са ка-

то сянка. Същия образ виждаме и в Псалм 102:11: ,Дните ми са като

удължена сянка." Сянката е много краткотрайна, тя не стои дълго на ед-

но и също място.

Иов сравнява живота си с отвеян лист (Йов 13:25), крехък, слаб и вех-

нещ, и със суха плява, носена от вятъра. Исая призовава състраданието

на Господа с думите: ,3сички вехнем като лист." (Исая 64:6)

Давид пише: „Ето, направил си дните ми като педя." (Псалм 39:5) Ако

животът се разглежда като пътуване, според думите на Давид то би би-

ло само на разстояние от няколко сантиметра.

Мойсей, Божият човек, описва живота като сън (Псалм 90:5), през

който времето минава, без изобщо да го усетим.

В същия псалм Мойсей сравнява хората и техния живот с тревата:

„Сутрин са като трева, която никне. Сутрин цъфти и пониква, вечер се

окосява и изсъхва." (Псалм 90:5-6) Векове по-късно Давид използва съ-

щия образ, за да опише нашата преходност: „Дните на човека са като

трева, като полско цвете - така цъфти. Защото вятърът преминава над

него, и го няма, и мястото му не го познава вече." (Псалм 103:15-16)

Спърджън се е изразил така: „Тревата се сее, расте, цъфти, окосява се и

я няма." Това е нашият живот, изразен в най-кратка форма!

Тук и Яков добавя своето свидетелство. Той казва, че човешкият жи-

вот изчезва като пара. Той се явява за миг и вече го няма.

Това натрупване на образи и сравнения трябва да предизвика у нас две

неща. Първо, трябва да накара невярващите да се замислят колко е крат-

ко нашето време на земята и колко е важно да сме готови за срещата с

Бога. Второ, трябва да накара вярващите да броят дните си така, че да

придобият мъдро сърце (Псалм 90:12). Това води до живот, изпълнен

със страхопочитание и отдаденост на Иисус Христос, към живот, живян

за вечността.

279

2. октомври

„Да не се намира между теб никой, който прекарва сина си или дъще-

ря си през огън, или врач, или астролог, или заклинател, или гадател,

или който прави магии, или медиум, или спиритист, или който вика

мъртвите." Второзаконие 18:10-11

Бог предупреждава Своя народ да не се свързва по никакъв начин със

света на окултното, скритото и свръхсетивното. Всички дейности, изб-

роени в горните стихове, имат нещо общо с демонизъм и трябва да се

избягват. Това предупреждение важи за вярващите днес точно както е

важало по времето на Стария Завет.

Гадателството съществува и днес, и дори процъфтява. Тук се включ-

ват всички форми на ясновидство, гледането на ръка, на кафе, на карти

и всякакви други опити за предсказване на бъдещето.

Към тази категория спада и астрологията, която изследва положение-

то на звездите и планетите и твърди, че те оказват определено влияние

върху човешкия живот. Навсякъде от масмедиите ни заливат хороскопи.

Врачовете съчетават гадателство с магически практики, които въз-

действат по духовен начин върху материалната действителност. За тази

цел се използват заклинания. Има заклинатели, които действително мо-

гат да предизвикат болест, злополука или дори смърт на човек, когото

са проклели. (При вярващи хора тези заклинания нямат ефект.)

Спиритистите и медиумите са способни да установят контакт с духов-

ния свят на демоните, да се допитват до тях за бъдещето или да повли-

яват върху определени събития. Често тези духове се явяват в образа на

мъртви роднини на човека, който се допитва до медуима. Такива връз-

ки са зли и крайно опасни.

Християните трябва да избягват всякакви подобни неща, както и съв-

ременните проявления на спиритизма като йога, трансцендентална ме-

дитация, Харе Кришна, окултни сбирки с викане на духове, черна и бя-

ла магия, хипноза, радиестезия, екстрасенси и пр. Разширяващите съз-

нанието практики и химически вещества са особено опасни. Но дори и

онези средства, които на пръв поглед изглеждат по-безобидни, като

напр. карти, таро карти, пирамиди, махала, талисмани, амулети и др.

подобни, водят до незабележимо обвързване с духовния свят на злото и

пристрастяване.

280

3. октомври

„Деца, покорявайте се на родителите си в Господа, защото това е

правилно. „Почитай баща си и майка си " - което е първата заповед с

обещание, - „за да ти бъде добре и да живееш много години на земя-

та. " Ефесяни 6:1-3

Една от най-труцните области, в които трябва да практикуваме смире-

ние, изглежда е отношението родители - деца.

Поради някакво странно изкривяване на човешката природа ние изг-

лежда обичаме най-малко тъкмо онези, които са ни най-близки. Много

вярващи момичета са разкъсвани отвътре заради враждебността, която

изпитват към майките си. А и също толкова момчета не се държат осо-

бено прилично с бащите си.

Никой не отрича съществуването на пропаст между поколенията. Но

в действителност пропастта е гигантска бездна. Младите се оплакват,

че родителите им не ги разбират, че ги потискат, че не вървят в крак с

времето и са закостенели.

Но въпреки всичко много младежи чувстват вина и срам за това, че из-

глежда не могат да надраснат тези модели на поведение и да се държат

със семействата си като християни. Ясно им е, че ако с връстниците си

или дори с други възрастни могат да общуват мило и приятелски, а у

дома са студени и нетърпеливи, това е сериозно поражение в духовния

им живот. Изпитват омраза към себе си, понеже често са желали смърт-

та на родителите си - но е твърде горчиво да си го признаят. Когато Бог

дава десетте основни закона на Израил, не е случайно, че един от тях

засяга точно тази трудна и деликатна област от междучовешките отно-

шения. „Почитай баща си и майка си, за да се продължат дните ти на зе-

мята, която Господ, твоят Бог, ти дава." (Изход 20:12) Павел повтаря та-

зи заповед в Новия Завет.

Да почитаме родителите си и да им се покоряваме не означава само да

правим това, което те казват, но и да ги уважаваме, да се държим мило

с тях и, когато е нужно, да се грижим за тях. Павел привежда четири

причини за това: това поведение е правилно, служи за доброто на мла-

дите хора, библейско е и води до изпълнен живот.

Но много момчета и момичета са почти напълно убедени, че това мо-

же би важи в други случаи, но точно при тях не е възможно. Техните ро-

дители са твърде властни и ограничени.

Но това, което липсва тук, е смирение. То би означавало да отидеш

при баща си или майка си, или и двамата, и да кажеш: ,3ижте, аз съжа-

лявам, че винаги съм се карал(а) с вас. Никога досега не съм ви благо-

дарил^) за всичко, което сте направили за мен, но сега искам да го нап-

равя. Моля ви, простете ми, че винаги съм издигал(а) стени на съпроти-

ва срещу вас. С Божията помощ искам да променя нещата за в бъдеще."

Нищо друго не може да допринесе толкова за промяната на враждеб-

ното отношение на друг човек като една такава молба за прошка. И ко-

гато следващия път се почувстваш изкушен да се държиш грубо с роди-

телите си, скоро ще си спомниш пламтящия срам и съкрушение - а то-

ва е ефикасна спирачка. 281

4. октомври

„ Отвърни очите ми, за да не гледат суета " Псалм 119:37

Този стих е особено актуален, ако го приложим към телевизията. По-

вечето телевизионни програми са суетни, глупави и нищожни. Те рису-

ват един свят, който изобщо не съществува, и един живот, който е мно-

го далеч от нашата действителност.

Телевизията ни краде ценно време. Зрителите пилеят часове пред апа-

рата - безвъзвратно изгубени часове. Като цяло може да се каже, че при

християните телевизията води до занемаряване на четенето на Библия-

та. Божият глас просто се изключва и духовната температура на зрите-

ля спада неусетно.

Вредното въздействие на телезивията върху децата е добре известно.

Моралните им устои се подкопават, понеже насилието и сексът се бо-

готворят, а порнографията се показва безсрамно от екрана. Интелекту-

алните способности на децата също се увреждат, те нямат нито време,

нито желание да четат и да пишат. Ценностната им система се опреде-

ля от това, което виждат на екрана, и цялостното им мислене се форми-

ра от антихристиянска пропаганда.

Вицовете, които ни заливат от телевизора, са нечисти, сценариите са

пълни с двусмислени намеци.

Телевизионната реклама е не само глупава, тя е морално разрушител-

на. Изглежда, че нито един продукт не може да се продаде, ако цял ро-

як съмнителни дами не покаже съществени части от анатомията си и не

положи сериозни физически усилия, за да възбуди желанието на купу-

вачите.

В много семейства телевизията води до срив на комуникацията. И ро-

дители, и деца са така запленени от предаванията, че ако въобще се во-

дят разговори, те са празни и безсъдържателни.

В областта на музиката текстовете често са твърде съмнителни. Те

възхваляват похотта, разглеждат прелюбодейството и хомосексуализма

като равноправни начини на живот и издигат в герои мъжете-насилни-

ци и властните, доминиращи жени.

Ако тук се възрази, че има и добри, съдържателни информационни

предавания, моят отговор е, че това е само захарната обвивка, под коя-

то пак се крие отровно хапче. Неоспорим факт е, че цялостното влия-

ние на телевизията е разрушително за духовния живот.

Сещам се за историята на един християнин, който си купил телевизор

и поръчал да му го докарат вкъщи. Когато товарната кола пристигнала

пред дома му, той видял рекламния надпис на нея: ,Телевизията внася

целия свят във вашия дом." Това му било достатъчно. Той върнал теле-

визора.

Никой, който е залепнал пред екрана, не може през това време да вър-

ши велики дела за Бога. Телевизията е една от основните причини за ду-

ховния упадък в наши дни.

282

5. октомври

„Всяко място, на което стъпи стъпалото на крака ви, Аз ви го давам,

така, както говорих на Мойсей. " Иисус Навиев 1:3

Бог бил обещал на Израил да им даде ханаанската земя. Тя била тях-

на по Божието обещание. Но те трябвало тепърва да превземат собстве-

ната си земя. Трябвало да я завладеят. Правилото, по което щели да я

получат, гласяло: „Всяко място, на което стъпи стъпалото на крака ви,

Аз ви го давам."

Бог ни е дал много великолепни и скъпоценни обещания. Библията е

пълна с тях. Но ние трябва и действително да ги приемем за себе си с

вяра. Едва тогава те са наистина наши.

Нека например вземем обещанията за спасението. Бог многократно

обещава, че ще даде вечен живот на онези, които се покайват за грехо-

вете си и приемат Иисус Христос като Господ и Спасител. Но това обе-

щание няма никаква стойност за нас, дкато не го приемем за себе си, до-

като не се доверим от сърце на Спасителя на грешниците.

Нека отидем още една крачка по-нататък! Човек може искрено да вяр-

ва в Господ Иисус Христос, но пак да не може да се радва на увереност-

та в своето спасение. Например, казва, че би било нахално да твърди, че

е спасен. И продължава да живее в съмнения и мрак. Божието слово ни

казва, че онези, които вярват в Името на Божия Син, имат вечен живот

(ср. 1. Йоаново 5:13), но ние трябва да приемем това с вяра лично за се-

бе си. Едва тогава можем да му се наслаждаваме.

Бог обича да Му имаме доверие. Той се радва, когато възприемаме ду-

мата Му сериозно. За него е слава, когато приемаме буквално и най-не-

вероятните обещания и разчитаме, че Той ще ги изпълни.

Веднъж, когато Наполеон преглеждал войските си, конят му започнал

да буйства и императорът без малко щял да бъде хвърлен на земята.

Един прост войник, който бил наблизо, се втурнал, хванал юздите и ус-

покоил коня.

Наполеон бил съвсем наясно, че този, който му е помогнал, няма ни-

какви военни чинове, но въпреки това му казал: „Благодаря, капитане!"

Войникът веднага се хванал за думите му и отвърнал: „От кой полк,

Ваше величество?"

По-късно, когато човекът разказвал случката на приятелите си, те му

се присмивали, защото твърдо вярвал, че е произведен в капитан. Но то-

ва било истина! Императорът бил казал така и войникът веднага бил

приел с вяра повишението.

Ситуацията на вярващия християнин е много подобна. От него зависи

дали ще бъде произведен в капитан, или ще си остане прост войник.

Той може да се наслаждава на богатствата, които му принадлежат в

Иисус Христос, или да продължава да живее в духовна бедност. Съкро-

вищата и благословенията на „Ханаан" се на наше разположение и

християните сами са си виновни, ако често се задоволяват с такива ни-

щожни дялове от несметните Божии богатства. ^^~

6. октомври

„Той целият е желателен. Този е любимият ми и този е приятелят ми,

о, ерусалимски дъщери. " Песен на песните 5:16

Всеотдайната, вярна, непоклатима любов на Суламит към нейния лю-

бим е образ на любовта, която ние трябва да отдаваме на небесния Въз-

любен на нашите души. Нека разгледаме някои от качествата на тази

любов.

Първо, тя обича всичко в него. Тя възпява красотата на лицето му, на

главата и косата, на очите, бузите, устните, ръцете, тялото, краката,

осанката му и устата му (Песен на песните 5:10-16). За нас, разбира се,

не са важни външните черти на Господ Иисус, но ние също така подроб-

но и въодушевено трябва да възхваляваме Неговите превъзходни качес-

тва.

Тя мисли за него ден и нощ. Работи ли на лозето, или си ляга да спи,

дори и когато сънува, той е единственият, който окрилява въображени-

ето й и занимава мислите й. И за нас е добре любовта ни към Господ

Иисус да е толкова голяма, че Той да изпълва сърцата ни от сутрин до

вечер.

Тя има очи само за него. Други могат да се опитват да я ухажват и да

я спечелят за себе си с пламенни думи и ласкателства, но тя изобщо не

приема тези хвалебствия за себе си, а ги отнася към любимия си. Зато-

ва ние, когато светът се опитва да ни примами, трябва да казваме: „Аз

преминах през света, светът е хубав и голям, но копнежът ми ме прив-

лича далеч от тази земя... Има мир за всички, близки и далечни, в рани-

те на Божия Агнец на Голготския кръст."

Тя с готовност говори за него. Устата й говори това, което изпълва

сърцето й. Устните й са перо на бързописец (Псалм 45:1). И ние би

трябвало да говорим за Господ Иисус с по-голяма готовност и радост

отколкото за каквото и да било друго. За съжаление при нас това не ви-

наги е така.

Тя остро усеща собствената си недостатъчност. Извинява се за непод-

държания си външен вид, за простотата си, за това, че не е откликнала

веднага на любимия си. Когато ние мислим за собствената си грехов-

ност, за склонността си да бягаме далеч от Господа, за непослушанието

си, имаме доста много причини да се чудим, че Христос изобщо се ин-

тересува от нас.

Най-голямата й радост е да бъде заедно с него. Тя пламенно копнее за

мига, в който той ще дойде да я вземе като своя невеста. С колко по-го-

лям копнеж трябва ние да се радваме и да очакваме завръщането на не-

бесния Младоженец, за да бъдем заедно с Него през цялата вечност!

А дотогава сърцето й е като безпомощен пленник и тя изповядва, че е

болна от любов. Копнежът е почти непоносим. Ние трябва да се стре-

мим и нашето сърце да бъде пленено от Иисус и да е преизпълнено, да

прелива от любов към Него!

284

7. октомври

„Братя, аз не считам, че съм уловил." Филипяни 3:13

Апостол Павел не е смятал, че вече е достигнал целта. И ние също не

бива да смятаме това за себе си. Всички ние имаме нужда да работим

върху себе си. Лиу Шао-чи е казал: „Хората трябва винаги да се разг-

леждат като същества, които имат нужда да се променят, и които могат

да бъдат и други. Те не бива да се смятат за неизменни, съвършени, све-

ти и достатъчни... иначе не могат да напреднат и на йота."

Трудното е, че обикновено ние енергично се съпротивляваме срещу

всякакви промени в себе си. Вместо това постоянно се опитваме да про-

меняме другите. Техните лични особености ни ядосват и ние искаме те

най-после да се променят. Но при това забравяме, че и самите ние има-

ме неприятни особености - понякога дори се гордеем с тях. Искаме да

извадим треската от окото на другите и същевременно се възхищаваме

на гредата в собственото си око. Грешките и слабостите на другите ни

се виждат отвратителни, а нашите собствени — направо чаровни.

Същинският проблем се крие в нашата воля. Ние можем да се проме-

ним, ако го искаме. Ако смело приемем факта, че имаме някои неприят-

ни черти на характера, вече сме сложили началото на пътя, по който ще

станем по-добри хора.

Но как изобщо разбираме какви промени са ни необходими? Един на-

чин е да се взираме в огледалото на Божието слово. Когато го четем и

размишляваме върху него, виждаме какви би трябвало да бъдем и кол-

ко сме далеч все още от този мащаб. Ако Библията осъжда даден начин

на поведение, който имаме, трябва смело да се изправим пред този факт

и да вземем решение да предприемем нещо.

Друг начин, по който разбираме в какво отношение не се държим та-

ка, както би искал Христос, е да слушаме внимателно какво ни казват

роднините и приятелите ни. Понякога те ни правят деликатни намеци,

понякога ни го казват направо — като удар с парен чук по главата. Неза-

висимо дали изразяват наблюденията си завоалирано или напълно ясно,

във всеки случай трябва да внимаваме в съдържанието и с благодарност

да го взимаме присърце.

Наистина е добра практика да се отправя любяща, положителна кри-

тика към приятелите. Един истински приятел ще приеме критика, и об-

ратно, ще ни помогне с корекция.

Тъжно е, като се замисли човек, че има хора, които цял живот са тор-

моз за другите — в църквата, у дома и в обществото като цяло — само за-

щото никой не се е постарал да им каже това с любов, или защото те ни-

кога не са били готови да се променят.

Ако си отделим време и не се страхуваме от усилието да установим

областите, в които притесняваме другите, и след това предприемем по-

ложителни стъпки, за да избягваме такова поведение, със сигурност ще

станем хора, с които се живее по-добре.

285

8. октомври

„Не говорете зло един за друг, братя." Яков 4:11

Тук очевидно става дума за одумване, клюки и сплетни зад гърба на

хората. От само себе си се разбира, че това е осъдено като неправилно.

Клюкарстването е споделяне на информация за друг човек, която го

поставя в лоша светлина. С други думи, такова одумване е подло и не е

приятелско. В повечето случаи се правят опити то да е тайно - този,

който разпространява клюката, не иска да бъде споменаван впоследст-

вие.

Има една характерна история за две жени от Бруклин. Едната казала:

„Тили ми каза, че ти си й разказала това, което ти казах за нея. А аз ти

казах да не й казваш!" Другата отвърнала: „О, Тили е толкова подла! Из-

рично й казах да не ти казва, че аз съм й разказала това." А първата ка-

зала: „Е, и аз казах на Тили, че няма да ти кажа, че тя ми е казала това.

Сега само не й казвай, че съм ти го казала."

На този свят има много малко хора, които наистина никога не казват

нищо лошо за другите. Аз познавам такива хора и им се възхищавам по-

вече, отколкото мога да опиша това. Единият ми разказа, че ако не мо-

жел да каже нищо добро за някого, просто не казвал нищо. Друг споде-

ли, че винаги се опитвал да види в другите християни нещо, което да му

напомни за Господ Иисус. Един друг веднъж започна да казва нещо от-

рицателно за един трети човек, но после се спря насред изречението и

каза: „Не, това не би било особено изграждащо."

Павел бил чул, че сред коринтяните имало разправии. Той им писал по

този повод и в писмото казвал, че е чул това от семейството на Хлоя

(1. Коринтяни 1:11). Тези хора със сигурност не са клюкарствали. Те са-

мо са предали информацията, за да могат да се разрешат проблемите.

Апостолът пише и тежки думи за Именей, Александър и Филет (1. Ти-

мотей 1:20; 2. Тимотей 2:17), защото те са навреждали на делото на

Христос. Той предупреждава Тимотей да се пази от Фигел, Ермоген и

Димас (2. Тимотей 1:15; 4:10) - това са били мъже, които очевидно са

се върнали назад, след като са сложили ръка на плуга. Но това не са би-

ли клюки. Това е било важно знание за вярващите, които са участвали

заедно в борбата срещу злото.

Винаги, когато някой отидел при един известен проповедник, за да му

разкаже някой новоизпечен слух, той изваждал едно черно тефтерче и

казвал на онзи, който горял от нетърпение да предаде клюката, че най-

съвестно ще запише всичко, ще му даде да го подпише и после ще пре-

даде листа на човека, за когото ставало дума. Казват, че проповедникът

бил отварял тефтерчето поне сто пъти, но нито един-единствен път не

бил записал нищо в него.

286

9. октомври

„... и да спазваш заповедите на Господа и наредбите Му, които днес

ти заповядвам за твое добро." Второзаконие 10:13

Особено внимание заслужават последните три думи на днешния биб-

лейски стих: „за твое добро". Всички заповеди на Господа са замисле-

ни за наше добро. Много хора не разбират това. Те си представят Бога

като строг съдия, който ни налага правила и наредби, които да ни раз-

валят и последната радост от живота. Но това изобщо не е така! Бог се

интересува на нас да ни е добре и да се радваме на живота си. Той е дал

всички Свои заповеди с тази цел.

Нека вземем за пример някои от Десетте заповеди. Защо Бог казва да

нямаме други богове? Защото знае, че хората винаги стават като този,

на когото се покланят. Фалшивите богове водят до поквара.

Защо Той казва да не си правим кумири? Идолопоклонството е тясно

свързано с демонизма. „Онова, което жертват езичниците, го жертват на

демоните, а не на Бога." (1. Коринтяни 10:20) А намерението на демо-

ните винаги е унищожението на човека.

Защо Бог определя един ден в седмицата за почивен? Защото Той е

създал човека и знае, че той се нуждае от почивка от труда. Държави,

които са се опитвали да въведат седемдневна работна седмица, са уста-

новявали, че производителността на труда рязко спада, и е трябвало да

се откажат от този експеримент.

Защо Бог заповядва на децата да се покоряват на родителите си? За-

щото това ще запази децата от арогантен и бунтовен живот и от преж-

девременна смърт.

Защо Бог забранява прелюбодейството? Защото знае, че то разрушава

семейството и щастието на всички засегнати.

Защо Бог забранява убийството? Защото освен отнетия живот на жер-

твата то води и до вина и угризения на съвестта за убиеца, до затвор и

понякога дори до смъртно наказание.

Защо Бог осъжда пожелаването на нещо чуждо? Защото грехът започ-

ва още в мислите ни. Ако му се поддадем там, в крайна сметка ще из-

вършим и действието. Само ако държим под контрол извора, ще можем

да овладеем и реката, която изтича от него.

Така е и с другите грехове - с използването на Божието Име напраз-

но, краденето, лъжесвидетелстването и пр. Ние не можем да се отървем

без последствия. Греховете оставят своите следи в духа, душата и тяло-

то ни. Всеки наш грях предизвиква у нас болезнени емоционални реак-

ции, ограбва мира, радостта и задоволството ни. Ние винаги жънем то-

ва, което сме посели. Рано или късно всичко се връща.

Преди много години някой беше написал една книга със заглавие:

„Добрите Божии закони". Те наистина са добри, защото са дадени за на-

ше добро.

287

10. октомври

„Нека всякакво огорчение, ярост, гняв, вик и хула заедно с всяка злоба

да се махнат от вас." Ефесяни 4:31

Животът е изпълнен с провокиращи ситуации, които могат наистина

да докарат човека дотам, че да изгуби търпение. Може би ще се разпоз-

наем в някои от следните случки: Келнерът разлива горещото кафе вър-

ху рамото ни или ни оставя безкрайно дълго да чакаме поръчаното яде-

не. Прибираме се вкъщи с нова покупка и веднага установяваме, че

прекрасната вещ има дефект. При опита да си получим парите обратно

търговецът грубо ни отказва. Дават ни погрешна информация и заради

това изпускаме самолета. От една седмица сме горди притежатели на

нова кола, а някакъв невнимателен шофьор вече успява да я блъсне. Ма-

газинът обещава да ни докара закупения уред в уречен ден. Чакаме вкъ-

щи целия ден, но никакъв уред не пристига! Повторните обещания на

магазина пак не се спазват. Касиерката в супермаркета ни връща по-

малко ресто и освен това се държи нахално, когато й обръщаме внима-

ние на това. Съседката ни тормози вече няколко пъти заради неприятни

караници между нейното дете и нашето, а ние добре знаем, че съседс-

кото дете е виновно. Друг съсед ни побърква със силната си музика и

буйните партита. Един колега постоянно ни дразни, вероятно защото

знае, че сме християни. При месечното изчисление на заплатите компю-

търът прави грешка; многократно протестираме в счетоводството, но

грешката се повтаря месец след месец. На любимия ни мач съдията сви-

ри и наказва някой играч открито несправедливо. Или в собствения ни

дом избухва разправия, понеже много хора искат по едно и също време

да гледат различни предавания по телевизията.

Няма възможност да избегнем поне някои от тези неприятни ситуа-

ции. Но решаващото за вярващия е как той реагира в тях. Естествената

човешка реакция е да избухнем и да наругаем онзи, който ни е обидил.

Но когато един християнин изгуби търпение, с това той изгубва и хрис-

тиянското си свидетелство. Ето го, пребледнял от гняв, очите му са ка-

то нажежена стомана, устните му потреперват. В това състояние той не

може да каже нито дума за своя Господ Иисус. Държи се точно като чо-

век от този свят. Тогава той вече не е свидетелство за Божието слово.

Трагичното при това е, че човекът, който го е засегнал, вероятно ост-

ро се нуждае от благовестието. Може би той тъкмо затова се държи та-

ка грубо, защото в момента преживява криза в личния си живот. Ако се-

га срещнеше любов и разбиране, може би можеше да бъде спечелен за

Спасителя.

Изблиците на гняв са допринесли много за унищожаването на свиде-

телството на вярващите и често са опозорявали Господа. Един яростен

християнин винаги е лоша реклама за вярата.

288

11. октомври

„Ако тичаш с пешаците и те те изморят, то как ще се надпреварваш

с конете? И ако се чувстваш сигурен само в мирна земя, какво ще пра-

виш, в прииждането на Йордан?" Еремия 12:5

Това е един добър стих, над който да размислим, когато се поддаваме

на изкушението да се откажем твърде лесно. Ако не можем да се спра-

вим с малките трудности, как можем да очакваме да устоим в по-голе-

мите? Ако се сриваме под леките удари на живота, как ще понесем теж-

ките - с парния чук?

Има християни, които се разяждат от яд, че някой ги е обидил. Други

се затварят в себе си, защото някой ги е критикувал. Трети се оттеглят,

дълбоко засегнати, че някоя от любимите им идеи не е била гласувана.

Хора, които временно понасят незначително физическо страдание,

често се оплакват, като че ли свършва светът. Човек се пита какво ли би-

ха направили, ако се разболееха от наистина тежка болест. Ако някой не

може да се справи с ежедневни проблеми, най-вероятно няма да издър-

жи на големи трудности.

Всички ние се нуждаем от известна жилавост. Не че трябва да станем

корави и безчувствени. Но трябва да можем да понасяме удари. Нужда-

ем се от еластичност, за да можем отново да се изправим и да продъл-

жим.

Може би още днес внезапно ще се изправим пред криза. В момента тя

изглежда гигантска и непреодолима. Много ни се иска да захвърлим

всичко. Но въпреки това след една година цялата работа вече няма да ни

изглежда толкова важна. В такъв момент трябва да кажем заедно с псал-

миста: „С теб разбивам полк, с моя Бог прескачам стена." (Псалм 18:29)

Авторът на Посланието до евреите прави една интересна забележка за

онези, които призовава да издържат: „Не сте се съпротивили още до

кръв в борбата си против греха." (Евреи 12:4) С други думи, вие още

изобщо не сте платили последната цена — мъченичеството. Ако христи-

яните се сриват, когато се счупи една чиния, когато любимата котка се

изгуби или когато някоя любовна връзка завърши с разочарование, как-

во ли ще правят, ако им се наложи да умрат за Господа?

Ако се водехме от чувствата си, повечето от нас отдавна вече биха се

отказали от борбата. Но в битката за вярата не може просто да се отка-

жем и да изоставим всичко. Ставаме от земята, отърсваме се от праха и

продължаваме напред, към конфликтите. Победата в житейските дребо-

лии ще ни помогне да спечелим и по-големите битки.

289

12. октомври

„Ето, всички вие, които запалвате огън и се обграждате с главни, хо-

дете в пламъка на огъня си и сред главните, които сте разпалили! То-

ва ще ви бъде от ръката Ми — ще легнете в място на скръб."

Исая 50:11

Всички неща могат да се правят по правилен или погрешен начин, и

това важи особено, когато се търси Божието водителство. Днешният

стих описва погрешния път. Той рисува един човек, който запалва огън

и се обгражда с главни, за да освети пътя си.

Не се споменава нищо за допитване до Господа. Нищо не говори, че

човекът се моли за пътя, който да избере. Той има безгранично доверие

в себе си и смята, че ще намери най-добрия път. В тази високомерна не-

зависимост той разчита изцяло на своя разум. Както се изразява Хенли,

той е господар на съдбата си и капитан на собствения си живот.

Но последиците са ужасни! „Това ще ви бъде от ръката Ми - ще лег-

нете в място на скръб." Човекът, който сам си наглася водителството си,

свършва зле. Всеки, който е толкова упорит и своеволен, ще съжалява

за това. Той ще трябва от опит да научи, че Божият път е най-добрият.

За разлика от това, в ст. 10 ни се описва начинът, по който можем да

получим истинско водителство. Там се казва: „Кой измежду вас се бои

от Господа и слуша гласа на Неговия служител? Който ходи в тъмнина

и няма за него светлина, нека се уповава на Името на Господа и нека се

обляга на своя Бог." Такъв човек има три характерни черти. Първо, той

се бои от Господа в смисъл, че се страхува да живее без връзка с Бога и

да не Му е угоден. Второ, той слуша гласа на Неговия служител, т. е. на

Господ Иисус. И трето, той е готов да признае, че се лута в тъмнината

и няма светлина. Той смело признава, че не знае по кой път да върви.

Какво трябва да направи такъв човек? Той трябва да се довери на Име-

то на Господа и да разчита на своя Бог. С други думи, той трябва да

признае собственото си незнание, да помоли Господа да го води и на-

пълно да се остави на божественото водителство.

Нашият Бог е Бог на безкрайна мъдрост и любов. Той знае кое е най-

доброто за нас и допуска да се случва само това, което е добро за нас.

Господ познава Своите и винаги ги е познавал.

Големите и малките във всеки народ и всяка страна.

Той не ги оставя да загинат, Той ги въвежда и извежда.

В живот и в смърт са Негови и Негови ще си останат.

290

13. октомври

„Има ли между вас човек, който, ако му поиска син му хляб, ще му да-

де камък?" Матей 7:9

Разбира се, отговорът на този въпрос трябва да е: „Няма!" Обикнове-

но никой баща не би дал на сина си камък вместо хляб. И съвсем сигур-

но е, че небесният Отец никога не би направил това.

Но тъжното е, че понякога ние даваме на ближните си камъни. Напри-

мер, идва при нас някой в дълбока духовна нужда. А ние може изобщо

да не разберем какво всъщност го тормози. Или го отпращаме с някак-

во повърхностно утешение, без да му кажем за Господ Иисус.

Е. Стенли Джоунс илюстрира това с една история, която самият той е

преживял. (Трябва да си голям Божи човек, за да разкриеш така собст-

вения си провал.) „Когато се видя, че членовете на новоизбрания ин-

дийския конгрес използват влиянието и властта си за собствена изгода,

а не за доброто на страната си, това в един момент надхвърли граница-

та, до която Джавахарлал Неру можеше да търпи. Той говореше, че об-

мисля да се оттегли от поста си на министър-председател и да отиде ня-

къде надалеч, за да възвърне душевното си равновение. Аз го посетих

по това време и към края на разговора му подарих шишенце с таблетки,

произведени от жито, които съдържаха всички известни витамини. Той

прие шишенцето с благодарност, но каза: „Моите проблеми не са от фи-

зическо естество." С това искаше да каже, че има духовни трудности.

Аз трябваше да му разкажа за Божията благодат, но вместо това му да-

дох хапчета. Той искаше хляб, а аз му дадох камък... Знаех, че зная от-

говора, но не знаех как да му го кажа. Страхувах се да не навляза в лич-

ната територия на великия човек. А при това трябваше да си спомня за

лозунга, написан на стената на Сат Тал Ашрам: „Няма място на света,

където Иисус Христос да не е на място." Но аз не казах нищо. Прекарах

през ума си много неща, поради които се колебаех, и несигурността

надделя.

Подарих му таблетки с витамини, а той всъщност искаше Божията

благодат - благодатта и силата, които можеха да изцелят сърцето му. То-

гава той би могъл да каже: „Сърцето ми е здраво. Нека сега светът прис-

тъпи към мен - светът с неговите нерешими проблеми. Аз съм готов."

Боя се, че тази опитност на д-р Джоунс е твърде добре позната на мно-

го от нас. Ние срещаме хора, които са в тежка духовна нужда. Те отрон-

ват няколко думи, които широко ни отварят вратата, през която бихме

могли да влезем и да им послужим чрез Иисус Христос. Но ние не се

възползваме от тази възможност. Или набързо залепяме лейкопласта на

здравия житейски разум върху духовната им рана, или сменяме темата

и заговаряме за нещо незначително.

Господи, помогни ми да се възползвам от всяка възможност за свиде-

телство за Теб, да вляза през всяка отворена врата. Помогни ми да пре-

одолея несигурността си и да раздавам хляб и благодат винаги, когато

са необходими. 291

14. октомври

„И ще познаете истината и истината ще ви направи свободни. "

Йоан 8:32

Хората често цитират този стих, без да се замислят, че той е част от

едно обещание, дадено при точно определени условия. В предния стих

се казва: „Тогава Иисус каза на повярвалите в Него юдеи: Ако стоите в

словото Ми, наистина сте Мои ученици." И чак след това следва обеща-

нието: „И ще познаете истината, и истината ще ви направи свободни."

С други думи, освобождаващата сила на истината зависи от това дали

ние стоим в словото Му.

Не е достатъчно да знаем истината в смисъл, че сме я разбрали с ума

си. Трябва и да й се покоряваме и да я претворяваме в дела. Ако живе-

ем според предписанията на Библията, ние се освобождаваме от безб-

рой лоши навици.

Щом последваме призива на благовестието, ние биваме освободени от

вината и проклятието и биваме въведени в свободата на Божиите деца.

Тогава падат веригите на греха, който вече не може да бъде наш гос-

подар. Той вече не владее в живота ни.

Ние сме свободни и от закона. Това не означава, че сме беззаконни, а

че вече сме под „закона на Христос". Отсега нататък ние се стремим да

живеем осветен живот, и то от любов към нашия Спасител, а не от страх

от наказание.

Можем да се радваме, защото вече няма нужда да се страхуваме, по-

неже съвършената любов изгонва страха. Сега Бог е нашият любящ не-

бесен Баща, а не суров Съдия.

Освободени сме и от връзките на Сатана. Той вече не може да ни ко-

мандва, както си иска.

Освободени сме от сексуалната поквара и порочността, породена от

похотта на този свят.

Освободени сме от лъжеучения. Божието слово е истината и Светият

Дух води Своя народ във всяка истина и го учи да различава между ис-

тина и заблуда, онези, които стоят в Словото Му, биват освободени от

суеверия и от властта на зли духове. Какво освобождение е това — вече

да не сме подвластни на демоничните сили!

Ние сме освободени и от страха от смъртта. Тя вече не е безмилостни-

ят косач, а привежда душата в присъствието на Господа. Сега смъртта е

придобивка.

И накрая, ние сме освободени и от лошите навици, които искат да ни

владеят, от любовта към парите, от безнадеждността и отчаянието. За-

това сърцето ни пее:

При Твоите крака, Господи, там е моето място.

Там чух думите на истината, които ме освободиха.

Свободен от себе си, о, Господи, доведен в радостта.

Оковите на робството са счупени за вечността.

292

15. октомври

„Ерусалиме, Ерусалиме!... Колко пъти съм искал да събера твоите де-

ца, както кокошката прибира пилците си под крилата си, но не исках-

те!" Матей 23:37

Това събитие е било пропускането на един уникален шанс. Хората са

били дарени с чудното посещение на Самия Бог, с една славна възмож-

ност, но не са се възползвали от нея и са я оставили да отмине. Въплъ-

теният Божи Син вървял по прашните улици на Ерусалим. Белосаните

къщи гледали надолу към Твореца и Вседържителя на цялата Вселена.

Хората чували Неговите несравними думи и виждали чудесата, които

Той вършел - чудеса, които никой човек никога не би могъл да извър-

ши. Но те не Го признали. Не желаели да Го приемат.

Всичко би изглеждало много по-различно, ако Го бяха приели. Тяхно-

то положение би било като описаното в Псалм 81:13—16: „О, да беше Ме

послушал народът Ми, да беше ходил Израил в пътищата Ми! Скоро

бих покорил враговете им и бих обърнал ръката Си срещу противници-

те им. Онези, които мразят Господа, биха се престрували на покорни

пред Него, а тяхното време би траело до века. С най-тлъстата пшеница

бих ги хранил и с мед от скалата бих те наситил."

Исая също описва какво би могло да бъде: „О, да беше послушал за-

поведите Ми! Тогава мирът ти щеше да бъде като река и правдата ти -

като морските вълни; потомството ти щеше да бъде като пясъка и рож-

бите на утробата ти — като зърната му; името му нямаше да се отсече и

нямаше да се изтреби отпред Мен." (Исая 48:18-19)

Брет Харт пише: „От всички казани или написани думи най-тъжните

са: „А можеше да бъде..."

Нека само се замислим за хората, които отхвърлят призива на благо-

вестието. Иисус от Назарет е минал покрай тях, но те са Го пропуснали.

И сега водят безсмислен живот и са на прага на вечното проклятие.

Или нека се замислим за вярващите, които са чули призива на Иисус

за дадено служение, но не са откликнали. Те изобщо нямат представа

какво земно благословение и каква вечна награда са пропуснали.

Вярно е, че понякога възможността почуква на вратата ни само вед-

нъж. Дори и да е натоварена с най-отбраните съкровища, в първия мо-

мент може да ни се струва, че само пречи на личните ни планове или

изисква от нас лични жертви. Тази възможност е най-доброто, което Бог

е избрал за нас, но по егоистични причини ние я оставяме да отмине не-

използвана. Отхвърляме Божието предложение за най-доброто и залага-

ме на второто. А Той през цялото време ни казва: „Аз исках... но вие не

искахте."

293

16. октомври

„Защото Божият гняв се открива от небето срещу всяко безбожие и

неправда на хората." Римляни 1:18

В определени моменти от историята на човечеството Бог внезапно е

нанасял присъди, за да покаже на хората колко много Го разгневяват оп-

ределени грехове, които те вършат. Съвсем явно е, че Бог не убива хо-

рата на място като незабавна реакция на извършването на тези грехове.

Ако Той правеше това, досега населението на света щеше да е драстич-

но намаляло. Но при определени случаи Той ясно е заявявал мнението

Си, за да предупреди човечеството, че безбожието и неправдата му ня-

ма да останат ненаказани.

Когато Бог погледнал към земята и видял, че тя е напълно покварена

и завладяна от насилие, Той изпратил големия потоп и унищожил целия

свят (Битие 6:13). Само осем души оцелели.

По-късно градовете Содом и Гомора станали центрове на хомосексу-

ализма (Битие 19:1—13). Освен това Содом бил виновен за „гордост,

пресищане с храна и безгрижно спокойствие" (Езекиил 16:49). И Бог

излял Своя гняв от небето върху двата града, като ги унищожил завина-

ги с дъжд от огън и сяра.

„Надав и Авиуд умряха пред Господа, като принесоха чужд огън пред

Господа." (Числа 3:4) Трябвало е да вземат огън от олтара, както е било

предписано (Левит 16:12), но те решили да се доближат до Бога по друг

начин. Като ги наказал с незабавна смърт, Господ предупредил идещи-

те поколения никога да не се опитват да се доближават до Него по ня-

какъв друг начин освен този, който Самият Той е определил.

Навуходоносор, царят на Вавилон, не искал да признае Всевишния,

който управлява всички човешки пътища. Вместо това той претенди-

рал, че цялата слава на Вавилон е негово собствено постижение. Бог го

наказал с лудост. Царят бил изключен от човешкото общество и трябва-

ло да живее като животно на полето. Той „ядал трева като говедата и тя-

лото му се мокрело от небесната роса, докато космите му пораснали ка-

то орлови пера и ноктите му — като птичи нокти." (Даниил 4:29—33)

Анания и Сапфира създали впечатлението, че са пожертвали целия си

имот за Господа, но тайно били задържали една част за себе си (Деяния

5:1-11). И двамата умрели на място. Това било сериозно предупрежде-

ние за опасността от нечестност в църквата и при поклонението.

Малко по-късно Ирод приел почитанията на народа като към божест-

вена личност, вместо да отдаде славата единствено на Бога. Той бил

изяден от червеи и умрял (Деяния 12:22—23).

Ние, грешните хора, не бива да се успокояваме, че Бог привидно мъл-

чи по отношение на нашето поведение и не предприема нищо. Макар че

Той не винаги наказва греха веднага, това далеч не означава, че никога

няма да отмъсти за него. В отделни ситуаци през вековете Той е произ-

насял присъдата Си и е налагал наказанията, които се полагат за греха.

294

17. октомври

„Купувай истина и нея продавай. " Притчи 23:23

Често се налага да дадем нещо, ако искаме Божията истина. Ние също

трябва да сме готови да платим тази цена, каквато и да е тя. А когато

веднъж сме получили истината, не бива никога вече да я пускаме.

Разбира се, този стих не означава, че трябва да купуваме колкото мо-

же повече Библии и християнски книги и при никакви обстоятелства да

не ги продаваме. Да купуваме истина означава да правим жертви, за да

придобиваме познание за Бога и Неговите принципи. Например, това

може да ни навлече враждебността на собственото ни семейство, да из-

губим работата си, да сме принудени да скъсаме предишни религиозни

връзки. Може да означава финансови загуби и дори физическо малтре-

тиране.

Да продаваме истина означава да правим нечисти компромиси или на-

пълно да се отказваме от нея. Това не бива да правим никога.

Арно пише в своята книга „Църквата у дома": „Всеобщо правило в ес-

теството на човека е, че това, което идва с лекота, и си отива с лекота.

А това, което сме придобили с тежка борба, него държим здраво - било

то имотът ни или вярата ни. Хората, които без особени лични усилия и

грижи са придобили голямо богатство, често го пропиляват и накрая

умират в нищета. Рядко е обаче човек, който с огромен труд е придобил

състояние, просто да разсипе това трудно спечелно богатство. Така е и

с християнина, който е извоювал с борба пътя си към вярата. Ако е

трябвало да премине през огън и вода, за да намери мястото на богатс-

твата, той няма лековато да се откаже от това скъпоценно наследство."

Във всички времена е имало свети хора, които са се отказвали от се-

мействата си, славата си и богатството си, за да преминат през тясната

порта и да вървят по тясната пътека. Като апостол Павел те са считали

всичко друго за измет в сравнение със славата на познаването на Иисус

Христос, Господа. Като Раав те са се отказвали от езическите идоли и

са признавали Господа за единствения истински Бог, дори и това да е

изглеждало като предателство спрямо собствения им народ. Като Дани-

ил те са отказвали да продават истината, дори и това да е означавало, че

ще бъдат хвърлени в огнената пещ, така нагорещена, че би могла да сто-

пи и желязо.

Днес живеем във време, в което духът на мъченичеството е почти из-

чезнал. Хората по-скоро биха се отказали от вярата си, отколкото да

страдат за нея. Гласът на пророка вече не се чува никъде. Вярата е вяла.

Твърдите убеждения се осъждат като догматизъм. И за да се допълни

картината, хората са готови да се отказват от основни учения на вярата.

Те продават истина, а не я купуват.

Но Бог винаги ще си има избрани хора, които така ценят скритото сък-

ровище на истината, че са готови да продадат всичко, което имат, само

за да получат тази истина. И когато я придобият, вече не са готови да я

продадат на никаква цена.

18. октомври

„По-разумен съм от всичките си учители, защото Твоите свидетелс-

тва са размишлението ми. По-разумен съм от старите. "

Псалм 119:99-100

На пръв поглед този стих звучи като незряло самохвалство или като

надут егоизъм. Дори бихме могли да се изненадаме, че откриваме в

Библията такива изречения. Те не звучат никак християнски.

Но ако разгледаме стиха внимателно, ще открием ключа, който отст-

ранява трудностите. Псалмистът казва каква е причината за неговото

превъзходно знание. Той казва: „... защото Твоите свидетелства са раз-

мишлението ми". С други думи, той е по-мъдър от всички свои учите-

ли, които не познават Светото Писание. Той е по-разумен от старите,

чиято мъдрост е земна, светска. И така, той не се сравнява с други вяр-

ващи, а с хората от този свят.

И в това, разбира се, има право! И най-простият вярващ може, коле-

ничил, да види повече от най-учения невярващ, изправен на пръсти. Не-

ка обясним това с няколко примера.

Един правителствен водач уверява народа си, че на света ще има мир,

ако се тръгне в дадена посока и ако се направи това или онова. В някак-

во отдалечено село един селянин християнин слуша речта му по ради-

ото. Той обаче знае, че на света никога няма да има мир, докато не се за-

върне Князът на мира и не установи царството Си на земята. Чак тога-

ва хората ще изковат мечовете си на плугове и ще престанат да водят

войни. Тук селянинът е по-мъдър от дипломата.

Или някой известен учен оповестява, че Белената е възникнала без бо-

жествена намеса. Един от неговите студенти е младеж, който наскоро се

е обърнал към Иисус Христос. Чрез вярата си той разбира, „че светове-

те са били устроени с Божието слово, така че видимото не е станало от

видими неща" (Евреи 11:3). Този студент има познание, което професо-

рът му няма.

Или нека помислим за психолозите, които се опитват да обяснят чо-

вешкото поведение, но не са готови да признаят факта, че грехът е вро-

ден на всекиго от нас. Вярващият, който знае това, е наясно, че всеки

човек се ражда със зла, покварена природа, и докато това не се приеме

и не се вземат необходимите мерки, всички решения на човешките

проблеми ще са само привидни.

И така, псалмистът не е бил надут самохвалко, когато е казал, че е по-

разумен от всичките си учители. Онези, които живеят с вяра, имат по-

ясен поглед върху действителността от онези, които разчитат само на

очите си. Онези, които размишляват върху Божиите свидетелства, виж-

дат истини, които са скрити за мъдрите и умните на този свят.

296

19. октомври

„Какво да върна на Господа за всичките Му благодеяния към мен? Ще

вдигна чашата на спасението и ще призова Името на Господа."

Псалм 116:12-13

Що се отнася до спасението на душата ни, ние не можем да направим

абсолютно нищо, за да го заслужим. Бог никога няма да ни бъде длъж-

ник и ние по никакъв начин не можем да Му се реваншираме, защото

спасението е дар на благодатта.

Единственият подобаващ отклик на Божия подарък на вечния живот е

първо да вдигнем чашата на спасението, т. е. да приемем спасението с

вяра, и след това да призовем Името на Господа, т. е. да Му благодарим

и да Го прославим за Неговия неизразим дар.

И след като сме спасени, също не можем да направим нищо, за да от-

платим на Господа за всичките добрини, които Той ни прави. Дори и це-

лият свят да беше наш и ние да Му го предложехме, пак този подарък

би бил твърде малък. Но все пак има подходящ отговор и това е най-ра-

зумното, което въобще можем да направим - изумителната божествена

любов изисква като отплата моята душа, моя живот, всичко, което съм.

Ако Господ Иисус е дал за нас Своето тяло, тогава най-малкото, което

бихме могли да направим в отговор на това, е да му се отдадем изцяло

телом и духом.

Пилкингтън, един Божи човек от Уганда, е казал: „Ако Бог е Цар, то

Той има право на всичко."

Ч. Т. Стъд е казал: „Когато разбрах, че Иисус Христос е умрял за мен,

вече не ми се виждаше тежко да се откажа от всичко заради Него."

Бордън от Йейл се е молил: „Господи Иисусе, оставям в Твоите ръце

всичко, което се отнася до живота ми. Поставям Теб на престола на сър-

цето си."

Бети Скот Стам пише: „Предавам себе си, живота си, всичко, което

съм, напълно в Твоите ръце и искам да Ти принадлежа завинаги."

Чарлз Хадън Спърджьн е казал: ,3 онзи ден, в който се предадох на

моя Спасител, аз Му предадох тялото си, душата си, духа си. Подарих

Му всичко, което имах, и всичко, което щях някога да имам във време-

то и вечността. Дадох Му всичките си дарби, цялата си сила, способ-

ностите си, очите си, ушите си, съвестта си, частите на тялото си, чув-

ствата си, преценката си, цялата си човешка същност и всичко, което би

могло да възникне от нея, всяка нова способност или възможност, с ко-

ято по-късно можех да бъда дарен."

И накрая Исаак Уотс ни напомня в стиха на една песен: „И сълзите на

скръбта не могат никога да платят това, което Ти дължа." И после доба-

вя: „О, Господи, аз подарявам себе си на Теб - само това мога да сторя."

Страданията на Иисус, Неговите кървящи ръце и крака, Неговите ра-

ни и Неговите сълзи изискват единствения подобаващ отговор - ние да

Му подарим живота си. 297

20. октомври

„ИДавид пожела и каза: Кой ще ми даде да пийна вода от витлеемс-

кия кладенец, който е при портата!" 1. Летописи 11:17

Витлеем е бил родният град на Давид. Той е познавал всичките му

улици и пътеки, пазарния площад и кладенеца. Но сега Витлеем бил

завзет от филистимците, а Давид бил принуден да се крие в пещерата

Одолам. Когато трима от мъжете му чули, че копнее за глътка вода от

витлеемския кладенец, те проникнали през вражеските постове и му

донесли водата. Той бил така затрогнат от тази храбра постъпка, от тях-

ната любов и вярност, че не пожелал да изпие водата, а я излял като

жертва за Господа.

Тук Давид е образ на Господ Иисус. Както Витлеем е бил градът на

Давид, така и цялата земя и всичко, което я изпълва, е на Господа.

Всъщност Давид трябвало да седи на царския престол, а вместо това

той клечал в една пещера. Подобно и нашият Господ всъщност би тряб-

вало да седи на престола на света, но вместо това Той бива отхвърлен и

лишен от законното Си празо. Ние можем да сравним копнежа на Да-

вид по глътката вода с копнежа на Спасителя по душите на хората по

цялата земя. Той иска да бъде освежен от гледката на Своите творения,

които са спасени от греха, собственото си аз и света. А тримата смели

мъже на Давид са образ на неустрашимите войници на Христос, които

отхвърлят всякаква мисъл за лично благоденствие, удобство и безопас-

ност, за да задоволят копнежа на своя Военачалник. Те разпространяват

благата вест по целия свят и после, образно казано, поднасят повярва-

лите на Господа като жертва на своята любов и преданост. Както Давид

е бил трогнат, така и Спасителят се радва, когато вижда как Неговите

овце се събират около Него от всяко племе и народ. „Ще види плод от

мъката на душата Си и ще се насити." (Исая 53:11)

Давид не е трябвало да заповядва на мъжете си, нито пък да ги убеж-

дава или да им се подмазва. Те са чули само неговия намек и това им е

било достатъчно - приели са го като заповед от своя господар.

Какво да правим ние, след като познаваме сърдечния копнеж на Хрис-

тос по онези, които Той е изкупил със Своята скъпоценна кръв? Трябва

ли да отправяме настойчиви апели за мисионерско служение или да

призоваваме към молитва? Не е ли достатъчно, че сме чули Неговия

въпрос: „Кого да изпратя? И кой ще отиде за Нас?" Наистина ли трябва

да се каже за нас, че не сме готови да направим за своя Военачалник то-

ва, което мъжете на Давид с готовност са извършили за своя господар?

Или не искаме и ние да кажем на Иисус Христос: „Твоите желания са

закон за мен"?

298

21. октомври

„Влезте през тясната порта, защото широка е портата и простра-

нен е пътят, който води към погибел, и мнозина са онези, които мина-

ват през тях. Понеже тясна е портата и тесен е пътят, който води

към живот, и малцина са онези, които ги намират." Матей 7:13—14

Ако разгледа човек днешните религии, вярвания и култове, те изглеж-

дат като объркващо многообразие. Но всъщност съществуват само две

религии, както се казва и в днешния ни библейски текст. От едната стра-

на е широката порта и широкият път, по който ходят мнозина, но който

води към гибел. От другата страна е тясната порта и тесният път, по

който ходят малцина, но който води към живот. Всички религии могат

да се причислят към единия или другия вид. Белегът, който ги отлича-

ва, е един-единствен - едната религия казва на човека какво трябва да

направи, за да си заслужи спасението, а другата му казва какво е напра-

вил Бог, за да изработи спасението на човека.

Истинската християнска вяра е уникална, защото призовава хората да

приемат вечния живот с вяра като подарък. Всички други религии каз-

ват на човека, че трябва да заслужи спасението си чрез някакви дела

или развиването на определени качества на характера. Евангелието раз-

казва, че Иисус Христос е извършил делото, необходимо за нашето спа-

сение. Всички други религиозни системи обясняват на хората какво

трябва да направят, за да се спасят сами. Между двете има една същес-

твена разлика - едното е дела, които сега и по-нататък трябва да се вър-

шат, другото е дело, което е вече отдавна извършено.

Всеобщата представа е, че добрите хора отиват в рая, а лошите - в ада.

Но Библията ни показва, че всъщност изобщо няма добри хора, и че

единствените, които отиват в рая, са също такива грешници като други-

те, но с тази разлика, че са били изкупени от Божията благодат. Благо-

вестието за Иисус Христос прави всяка гордост и хвалба от наша стра-

на невъзможна - то казва на човека, че няма никакви дела, които той би

могъл да извърши, за да спечели Божието благоволение, понеже е мър-

тъв в греховете и престъпленията си. Всички други религии обаче под-

хранват гордостта на човека, като му казват, че той сам може да напра-

ви нещо, за да се спаси или поне да допринесе за спасението си.

Всички лъжливи религии „изглеждат прави на човека, но краят им са

пътища на смъртта" (Притчи 14:12). И обратно, спасението, което човек

получава, като вярва в Господ Иисус Христос, изглежда „твърде лесно",

но това е единственият път, който води към живот. В лъжливите рели-

гии Христос винаги е един измежду всичките. За истинската християн-

ска вяра Иисус Христос е всичко.

В другите религии няма истинска увереност в спасението, понеже чо-

век никога не може да е сигурен дали е извършил достатъчно и правил-

ни добри дела. Но онзи, който вярва в Христос, може да знае, че е спа-

сен, защото не става дума за неговите собствени дела, а за делото на

Христос, извършено за него.

Има само две религии - едната е на закона, другата - на благодатта.

Едната води към гибел и смърт, другата - към оправдание и живот.

22. октомври

„А Иисус, синът на Навий, беше изпълнен с дух на мъдрост, защото

Мойсей беше положил ръцете си на него; и израилевите синове го слу-

шаха и вършеха това, което Господ беше заповядал на Мойсей."

Второзаконие 34:9

Едно от важните неща, които можем да научим от този стих, е това, че

Мойсей е определил Иисус Навиев за свой наследник, тъй като е знаел,

че неговото собствено служение скоро ще приключи. С това той е дал

добър пример за всички, които са поставени в положение на духовни

ръководители, т. е. трябва да водят. Някои може би мислят, че това се

разбира от само себе си и няма смисъл да се казва, но за съжаление мно-

зина непростимо пропускат да обучат свои наследници и постепенно да

предадат работата в техни ръце. Тук изглежда има една естествена съп-

ротива срещу представата, че ние всички можем да бъдем заместени.

Понякога това е проблем за някой старейшина на местна църква. Мо-

же би той е служил вярно в продължение на много години, но наближа-

ва денят, когато вече няма да може да пасе стадото. Но въпреки това му

е трудно да настави някой по-млад мъж, който впоследствие да заеме

мястото му. Може би дори разглежда младите мъже като заплаха за сво-

ето положение. Или сравнява тяхната неопитност със своята зрелост и

стига до заключението, че всички са напълно неподходящи. При това

лесно забравя колко неопитен е бил самият той и как едва постепенно

се е развил до сегашната си зрелост, като е събрал опит в процеса на ра-

ботата си.

Същите трудности могат да съществуват и на мисионерското поле.

Мисионерът знае, че трябва да обучи местни хора, за да бъдат и те спо-

собни да заемат водещи позиции. Но си казва, че те не могат да ръково-

дят така добре като него. И все още правят толкова много грешки... И

вече няма да идват толкова хора на събранията, ако той не проповядва

всеки път. И изобщо, те не знаят как се върши правилно такава работа.

Отговорът на всички тези аргументи може да бъде единствено, че този

мисионер трябва да се научи да не гледа на себе си като на незаменим.

Той трябва на всяка цена да обучава местни хора и да им предава отго-

ворности и авторитет, докато може напълно да се оттегли от тази специ-

ална област. Винаги има необработени ниви другаде. Той положително

няма да остане без работа.

Когато Иисус Навиев заел мястото на Мойсей, преходът бил гладък. В

ръководството на Израил нямало вакуум, нямало празен ход. Божието

дело не пострадало по никакъв начин. И така трябва да бъде винаги.

Всички Божии служители трябва да се радват, когато виждат млади

мъже, които се издигат на ръководни длъжности. Те трябва да считат за

особена привилегия да споделят с тях знанията и опита си и след това

да предават работата на по-младите, преди да бъдат принудени да го

направят поради собствената си смърт. Трябва да проявяват това неего-

истично отношение, което Мойсей е показал при друг случай, когато е

казал: „Да бяха всички от Господния народ пророци и да сложеше Гос-

под Духа Си на тях."

300

23. октомври

„А когато дойде Онзи, Духът на истината, ще ви води в цялата исти-

на; защото няма да говори от Себе Си, а каквото чуе, това ще говори,

и ще ви извести за идните неща. Той Мен ще прослави, защото от Мо-

ето ще взема и ще ви известява." Йоан 16:13-14

Когато Господ Иисус казва, че Светият Дух няма да говори от Себе

Си, това не означава, че Той никога няма да спомене нищо за Себе Си.

С това Иисус иска да каже, че Духът не говори от собствен авторитет

или независимо от Бог Отец. Това се пояснява и от следните думи: „...

от Моето ще взема и ще ви известява." Това означава, че Той няма да го-

вори по собствена инициатива.

Трябва още да добавим, че Светият Дух наистина обикновено не го-

вори за Себе Си. Една от Неговите характерни задачи е да прославя

Христос. Иисус казва: „Той Мен ще прослави, защото от Моето ще взе-

ма и ще ви известява."

Това означава, че когато слушаме думи, които възхваляват славата на

Господ Иисус Христос, можем да сме сигурни, че идват от Светия Дух.

И обратното е вярно - когато слушаме речи, които изтъкват по-скоро го-

ворителя отколкото Господа, можем да сме също толкова сигурни, че

Светият Дух бива наскърбен от това. Защото Той не може да бъде ед-

новременно свидетелство за величието на Иисус и за величието на го-

ворителя.

Ч. X. Макинтош е казал: „Едно истински духовно поучение винаги се

характеризира с пълно и трайно представяне на Иисус Христос. Той ще

бъде червената нишка, съдържанието на такова поучение. Господ Иисус

е темата на Светия Дух, към която Той постоянно се връща. За Него Ду-

хът говори с радост. Той обича да изтъква превъзходствата и съвършен-

ствата на Христос в правилната светлина. И така, ако някой служи в си-

лата на Светия Дух, тогава в говоренето му винаги Христос ще присъс-

тва повече от каквото и да било друго. В такава проповед ще има малко

място за човешка логика и разсъждения... Единствената цел на Светия

Дух ... винаги ще бъде да постави Иисус Христос на преден план."

В тази връзка евангелският свят също трябва да преосмисли практи-

ката на представяне на гостите говорители чрез прекомерно почтител-

но изброяване на техните академични титли и богословски степени.

Просто не е реалистично да възхваляваме един човек и после да очак-

ваме от него да проповядва в силата на Светия Дух.

За християнските книги също е важен пробен камък дали прославят

Господ Иисус. Веднъж четох една книга за личността и делото на Све-

тия Дух. Отначало ми се стори странно, че авторът изглежда повече

описваше моралните превъзходства на Христос, отколкото говореше за

Светия Дух. Но после разбрах, че точно това дава правилен поглед към

личността и делото на Светия Дух.

Джим Елиът е записал в дневника си: „Ако хората бяха изпълнени със

Светия Дух, те нямаше да пишат книги на тази тема, а за Личността, за

чието разкриване е дошъл Светият Дух. Заниманието с Христос е Божи-

ята тема, не пълнотата на Духа."

301

24. октомври

„И ако някой не се намери записан в книгата на живота, той беше

хвърлен в огненото езеро." Откровение 20:15

Темата за пъкъла винаги предизвиква огромна съпротива в човешкото

сърце. Тя най-често се изразява във въпроса: „Как може един Бог на лю-

бовта да допусне вечния пъкъл?"

Ако Павел трябваше да отговаря на този въпрос, той вероятно първо

щеше да каже: „Кой ти ти, че да отговаряш против Бога?", или: „Бог е

прав, дори и всеки човек да е лъжлив." Това означава, че творението на-

истина няма право да оспорва решенията на Твореца. Ако Бог е допус-

нал вечния пъкъл, то Той има основателни причини за това. Ние няма-

ме право да поставяме под съмнение Неговата справедливост, Неговата

любов или Неговата мъдрост. Въпреки това обаче ние имаме достатъч-

но информация в Библията, за да защитим Бога в това дело.

Първо, знаем, че Бог не е приготвил пъкъла за хората, а за дявола и не-

говите ангели (Матей 25:41). Освен това знаем, че Бог изобщо не иска

да погине който и да било, а всички да дойдат до покаяние (2. Петрово

3:9). Ако един човек действително попадне в пъкъла, това причинява

голяма скръб на Божието сърце.

Грехът на човека предизвиква всички тези проблеми. Светостта и

справедливостта на Бога изискват грехът да бъде наказан. Божествено-

то решение е: „Душата, която е съгрешила, тя ще умре." (Езекиил 18:4)

Това не е произволно действие от страна на Бога. Това е единственото

възможно отношение, което един свят Бог може да има спрямо греха.

Бог би могъл да остави нещата така — човекът е съгрешил, следовател-

но трябва да умре.

Но тук се намесва Божията любов. За да не бъде човекът изгубен за

вечността, Бог стига докрай. За да направи все пак възможно спасение-

то на хората, Той изпраща Своя единствен Син на земята, за да умре ка-

то Заместник за грешните хора и да заплати тяхната вина. Чудесната

благодат на Спасителя понася греха на хората в тялото Си на кръста.

И сега Бог предлага вечния живот като безплатен подарък на всички,

които се покайват за греховете си и вярват в Господ Иисус Христос. Но

Той няма да спаси никого против собствената му воля. Всеки сам тряб-

ва да вземе решение за пътя на живота.

Наистина, Бог не би могъл да направи повече. Той вече е направил

много повече, отколкото бихме могли да очакваме. Ако хората отхвър-

лят Неговото предложение за милост, няма друга възможност. Пъкълът

е съзнателното решение на онези, които не желаят рая.

И така, ако обвиняваме Бога, че допуска съществуването на вечен пъ-

къл, това е крайно несправедливо.Така ние пренебрегваме факта, че Той

вече е дал най-доброто, което е имал, Своя единствен Син, за да спаси

най-лошото на земята, човека, от мъките на вечното огнено езеро.

302

25. октомври

„Има приятел, по-близък и от брат. " Притчи 18:24

Приятелството на Иисус е тема, която винаги и навсякъде предизвик-

ва топъл отклик в сърцата на Божия народ. Когато е живял на земята,

Той е бил осмиван като „приятел на бирниците и грешниците" (Матей

11:19), но християните взели това присмехулно название и го превърна-

ли в почетна титла.

Преди нашият Господ да отиде на кръста, Той нарекъл Своите учени-

ци „приятели". Той им казва: „Вие сте ми приятели, ако вършите, как-

вото ви заповядвам. Не ви наричам вече слуги, защото слугата не знае

какво върши Господарят му; а вас нарекох приятели, защото ви явих

всичко, което чух от Своя Отец." (Йоан 15:14-15)

Някои от най-любимите ни песни възпяват тази тема, например „О,

Приятел толкоз верен."

Защо приятелството, което ни оказва Иисус, предизвиква такава реак-

ция у нас? Мисля, че първата причина за това е, че много хора са страш-

но самотни. Те може да са заобиколени от хора, но не от приятели. Или

са в голяма степен изолирани от другите. Това често се случва с възрас-

тни хора, които са надживели повечето от приятелите и познатите си.

Самотата е жестока. Тя е лоша за физическото, душевното и духовно-

то здравословно състояние на човека. Тя подяжда съпротивителните му

сили, прави го нервен и намалява желанието му за живот. Често само-

тата води хората към безразличие и отчаяние, така че накрая те са гото-

ви да се впуснат в някой грях или в неразумни приключения. За такива

хора приятелството на Иисус е като целителен балсам от Галаад.

Друга причина да ценим така високо Неговото приятелство е, че Той

никога не ни изоставя. Човешките приятели често ни разочароват или

постепенно изчезват от живота ни, но този приятел се оказва верен и

постоянен.

Когато земните приятели ни изоставят,

един ден ни обичат, другия ни мразят,

Този приятел винаги ще ни държи,

о, как ни люби Той!

Иисус е приятелят, който ни е по-близък от брат. Той е приятелят, кой-

то обича всякога (Притчи 17:17).

Фактът, че Господ Иисус не присъства при нас физически, не намаля-

ва реалността на Неговото приятелство. Чрез словото Си Той ни гово-

ри, а в молитва ние Му говорим. По този начин Той е съвсем реален до

нас като приятеля, от когото се нуждаем. И така Той отговаря и на тази

молитва:

„Господи Иисусе, Ти стани за мен жива, светла реалност.

Ти бъди за мен все повече и повече присъсътващ,

за да Те усещам с вяра по-ясно от някой земен, видим предмет.

Бъди ми Ти по-мил, по-близък от всяка,

и най-мила, и най-близка земна връзка." ™~

26. октомври

„Възлюбени, умолявам ви, като пришълци и чужденци на света да се

въздържате от плътски страсти, които воюват против душата."

1. Петрово 2:11

Петър на помня на читателите си, че те всъщност са чужденци, които

нямат граждански права - напомняне, което никога не е било по-необ-

ходимо от сега. Чужденците или странниците са хора, които пътуват от

страна в страна. Страната, в която в момента се намират, не е тяхната

собствена - те са пришълци. Истинската им родина е страната, към ко-

ято са на път.

Типичният белег на такъв чужденец е палатката. И така, като четем,

че Авраам е живял в шатри с Исаак и Яков, трябва да разбираме, че той

е разглеждал Ханаан като чужда страна (въпреки че вече му е била обе-

щана). Той е живеел във временно жилище, защото е очаквал „един

град, който има вечни основи, на който Архитект и Строител е Бог" (Ев-

реи 11:10). Така странникът не се заселва никъде трайно. Той е посто-

янно на път.

И понеже е на дълъг път, може да носи само малко багаж. Той не до-

пуска да се натовари с много материални притежания. Не може да си

позволи да се обремени с ненужен баласт. Той трябва да отхвърли всич-

ко, което пречи на свободата му на придвижване.

Друг характерен белег на странника е, че той се различава от остана-

лите хора наоколо, които живеят трайно в страната. Той не се нагажда

към техния начин на живот, към техните навици, а още по-малко към

тяхната форма на религия. За християнския странник това означава да

приеме предупреждението на Петър „да се въздържа от плътски страс-

ти, които воюват против душата". Той не допуска характерът му да бъ-

де формиран от околния свят и да заприлича на него. Той живее в све-

та, но не е от света. Пътува през чужда страна, без да възприема нейния

морал или ценностна система.

Когато странникът преминава през вражеска територия, той внима-

телно се пази да не се побратими с врага. Това би било измяна към не-

говия Водач. Би било предателство спрямо делото.

Християнският странник пътува през вражеска територия. Този свят

не предложи на нашия Господ нищо освен един кръст и един гроб. Да

се сприятелим с тази система би означавало да предадем нашия Господ

Иисус. Кръстът на Христос е скъсал всички връзки, които някога са ни

свързвали със света. Ние не се стремим към одобрението на този свят и

не се страхуваме от осъждането му.

Странникът бива подкрепян по пътя си от знанието, че всеки ден път

го доближава до неговата родина. Той знае, че един ден ще достигне

целта си и тогава всички опасности и трудности на пътя ще бъдат бър-

зо забравени.

304

27. октомври

„Няма вече юдеин, нито грък, няма роб, нито свободен, няма мъж, ни-

то жена, защото вие всички сте едно в Христос Иисус."

Галатяни 3:28

При такъв стих е изключително важно да знаем точно какво се има

предвид и какво не се има предвид с тези думи. Иначе, без да се усетим,

ще застъпваме твърде странни мнения, които противоречат на остана-

лата част от Светото Писание, както и на фактите от живота.

Ключовата дума в този стих е „в Христос Иисус". Тук се описва наше-

то положение, т. е. това, което ние сме в Божиите очи. Тук не става ду-

ма за нашия ежедневен живот, за това, което ние представляваме сами

по себе си или в обществото, в което живеем.

И така, стихът казва, че що се отнася до положението ни пред Бога, ня-

ма нито юдеин, нито грък. Както вярващият юдеин, така и вярващият

неюдеин са в Христос Иисус и затова и двамата стоят пред Бога в поло-

жение на абсолютна благодат. Никой от двамата няма предимство пред

другия. Това обаче не означава, че физическите различия или разлики-

те в темперамента просто са премахнати.

В Христос няма нито роби, нито свободни. Робът е също така приет от

Бога чрез Личността и делото на Иисус както и свободният. Но въпре-

ки това в ежедневния живот социалните разлики остават.

Няма нито мъж, нито жена в Христос Иисус. Една вярваща жена е съ-

вършена в очите на Христос, приета във Възлюбения, оправдана по бла-

годат - точно по същия начин както един вярващ мъж. Тя има също та-

ка свободен достъп до Божието присъствие.

Но този стих не бива насилствено да бъде прилаган към ежедневния

живот. Половата разлика си остава - има мъже и жени. Произтичащите

от това роли съществуват - баща и майка. Определените от Бога функ-

ции на власт и подчинение остават - на мъжа е отредено мястото на гла-

ва на семейството, а на жената - мястото на подчинение под авторите-

та на мъжа. Новият Завет различава и особени служения на мъжа и же-

ната в църквата (вж. 1. Тимотей 2:8-12; 1. Коринтяни 14:34-35). Онези,

които твърдят, че в църквата не бива да има разлики между мъже и же-

ни, са принудени да изкривяват цитираните току-що стихове, да при-

писват на Павел недостойни мотиви или дори да поставят под съмнение

неговото вдъхновение чрез Светия Дух.

Трябва да разберем следното: що се отнася до положението ни пред Бо-

га, расовите, социални и полови различия са премахнати; но в ежеднев-

ния живот те не са отменени. Трябва да съзнаваме, че тези различия ня-

мат нищо общо с малоценност. Езичникът, робът и жената не са по-ма-

лоценни от юдеина, свободния и мъжа. В много отношения могат дори

да ги превъзхождат. Вместо да се опитваме да променяме Божия ред, ус-

тановен при Сътворението и чрез Неговото провидение, ние трябва да

приемем този ред и да се радваме в него. 305

28. октомври

„Единразпръсва, но изобилства повече, а друг пести без мярка, но пак

достига до оскъдност." Притчи 11:24

Тук Светият Дух ни съобщава една скъпоценна тайна. Тя изглежда

противоположна на всичко, което бихме очаквали, но постоянно доказ-

ва своята истинност. Тайната е следната: колкото повече даваш, толко-

ва повече имаш. Колкото повече къташ, толкова по-малко имаш. Щед-

ростта се умножава. Стиснатостта, напротив, предизвиква бедност. Ед-

на поговорка гласи: „Каквото подаря, го имам; каквото съм изхарчил,

съм го имал; каквото съм задържал, съм го изгубил."

Това не означава, че ще получим в същата валута, в която сме посяли.

Не непременно верните настойници стават богати във финансов сми-

съл. Но човек може да посее пари и да пожъне спасени души. Или да

посее милост и да пожъне приятели. Или да раздава съчувствие и да по-

лучава любов.

Това означава, че един щедър човек получава награда, която другите

изобщо не познават. Например той отваря току-що полученото писмо и

прочита, че паричното дарение, което е изпратил, е било точно необхо-

димата сума за покриването на някаква остра нужда и е пристигнало

точно в правилния момент. Той разбира, че книгата, която е купил за ня-

кой млад вярващ, е била употребена от Бога, за да промени цялостната

насока на живота на този човек. Чува, че някое милосърдно дело, което

е извършил в Името на Иисус, е било една брънка от цяла верига съби-

тия, довели до спасението на един човек. От всичко това той е щастлив

и блажен. Радостта му няма граници. Той не би искал да се смени с ни-

кого, който външно погледнато притежава повече от него.

Другата страна на истината е, че спестяването винаги води до бедност.

Ние не можем да изпитваме истинска радост от парите, които се трупат

в банката. Те могат да ни подведат към фалшиво чувство на сигурност,

но не могат да ни осигурят истинска и трайна радост. Всички мизерни

лихви, които тези пари могат да ни донесат, са незначителни в сравне-

ние с въодушевлението и радостта, които изпитваме, когато парите се

влагат за слава на Иисус Христос и за благословение на ближните ни.

Човекът, който задържа за себе си повече, отколкото е подходящо, може

да има тлъста банкова сметка, но сметката на радостта му в този живот

и салдото му в небесната банка са мършави.

Днешният стих не само ни пояснява един божествен принцип, но и ни

поставя пред едно божествено предизвикателство. Господ ни казва:

„Опитай сам. Дай хлябовете и рибите си на Мое разположение. Знам,

че ги беше замислил за обяд. Но ако ми ги дадеш, ще има изобилно за

теб, а и освен това за още хиляди други хора. Помисли си само за удов-

летворението, което ще чувстваш, когато знаеш, че Аз съм употребил

твоята храна, за да нахраня с нея голямо множество."

306

29. октомври

„Но ако някой има благата на този свят и види, че брат му е в нужда,

а заключи сърцето си от него, как обитава в него Божията любов? "

1. Йоаново 3:17

В медицинските кръгове би било немислимо някой да знае лекарство

за рак и да не го съобщи веднага на всички болни от рак по света. Ако

би задържал това знание за себе си, това би било нечовешко и жестоко.

Апостол Йоан рисува подобна картина в духовната област. Ето напри-

мер един човек, изповядващ, че е християнин, който е натрупал сериоз-

но богатство. Той живее в лукс и удобство и се радва на живота. Светът

около него тъне в огромна духовна и материална нищета. Милиони хо-

ра по света никога не са чули благовестието. Те живеят в мрак, суеве-

рия и безнадеждност. Много от тях страдат от глад, войни и природни

бедствия. Богатият човек просто не вижда тези нужди. Той е способен

да не чуе стоновете и плача на страдащото човечество. Би могъл да по-

могне, ако искаше, но той предпочита да си държи парите за себе си.

На това място Йоан хвърля бомбата. Той пита директно: „Как обитава

в него Божията любов?" Разбира се, че Божията любов не обитава в не-

го. И когато нищо от нея се не усеща, имаме сериозна причина да се

съмняваме дали този човек е истински вярващ.

Това е нещо много сериозно. Днешната църква обгражда с почит бо-

гатия човек, призовава го в кръга на старейшините, представя го на по-

сетителите. Има едно всеобщо настроение, че винаги е приятно да виж-

даш богати християни. Но Йоан пита: „Ако той наистина е християнин,

как може да си държи цялото това излишно богатство, когато толкова

много хора викат за хляб и умират от глад?"

Струва ми се, че този стих ни принуждава да поемем по един от след-

ните два пътя. Първо, можем да отхвърлим ясното значение на думите

на Йоан, да потиснем гласа на съвестта и да осъдим човека, който смее

да предава такива послания. Или можем да приемем словото със смире-

ние, да използваме богатството си, за да помогнем на брат си в нужди-

те му и след това да имаме чиста съвест спрямо Бога и хората. Вярва-

щият, който се задоволява със скромен стандарт на живот, така че всич-

ко, което го надхвърля, да отива за работата на Господа, може да живее

в мир с Бога и със своя нуждаещ се брат.

307

30. октомври

„За мен няма по-голяма радост от това - да слушам, че моите деца

ходят в истината." 3. Йоаново 4

Апостол Йоан със сигурност е познавал радостта, която човек чувст-

ва, когато е спечелил някого за Бога. Огромна радост е да можеш да до-

ведеш един грешник до Господ Иисус. Но за Йоан е било още по-голя-

ма радост, дори най-голямата радост, да вижда, че децата му растат във

вярата и твърдо стоят за своя Господ.

Д-р М. Р. де Хаан е писал: „Имаше в служението ми време, когато чес-

то казвах: „Най-голямата радост на християнина е да доведе един човек

до Иисус Христос." Но с времето промених мнението си за това. Има-

ше толкова много хора, за които ликувахме, когато изповядваха вярата,

но които скоро падаха и оставаха встрани от пътя, така че радостта ни

се превръщаше в дълбока скръб и грижа. Но да се върнеш някъде годи-

ни по-късно и да намериш тогавашните новоповярвали да растат в бла-

годатта и да напредват в истината - това е още по-голяма радост."

Когато попитали Лерой Еймс кое най-много го радва в живота, той ка-

зал: „Когато човека, когото съм довел до Иисус Христос, расте вътреш-

но и се превръща в отдаден, плодотворен, зрял ученик на Господа, кой-

то продължава нататък и води и други хора до Христос, на които той от

своя страна помага да растат."

Никак не е чудно, че това е най-голямата радост. Защото духовните

неща имат своите паралели в естествената област. Голяма радост е, ко-

гато се роди едно дете, но вътрешно ни измъчва въпросът какво ще ста-

не един ден от него. И колко се радват родителите, когато малкото мом-

ченце съзрява и се доказва като мъж с отличен характер и необичайни

постижения! Така и в Притчи 23:15-16 четем: „Сине мой, ако сърцето

ти е мъдро, и моето сърце ще се радва; и сърцето ми ще се радва, кога-

то устните ти говорят право."

Една съвсем практическа поука, която можем да извлечем от всичко

това, е, че не бива да се задоволяваме с повърхностна евангелизация и

ученичество. Ако искаме да имаме деца във вярата, които живеят в ис-

тината, трябва да сме готови да жертваме част от живота си за тях. А то-

ва е трудоемък процес, който изисква от наша страна молитва, поуче-

ние, насърчение, съветване и наставление.

308

31. октомври

„Мъдър син радва баща си, а глупав син е тъга за майка си."

Притчи 10:1

От какво всъщност се определя дали един син ще се окаже мъдър или

глупав? Какви фактори влияят, за да се превърне той в Йоан или в Юда?

Родителското възпитание със сигурност е важен фактор. Към това спа-

да и сериозното обучение в Светото Писание. Освещаващото въздейст-

вие на Божието слово не може да се надцени.

Много е важно домът, в който детето расте, да се крепи с молитва.

Майката на един прочут евангелски проповедник виждала една от при-

чините за това, че той бил предпазен от всякакво морално и доктринал-

но зло, в това, че тя „разранила коленете си" в молитва за сина си.

Това означава и строга дисциплина, така че детето навреме да се нау-

чи да се подчинява на авторитети. Днес слушаме силни викове против

строгите наказания, но прекалената толерантност е съсипала живота на

много повече хора, отколкото пръчката (вж. Притчи 13:24; 23:13—14).

Но също така е и необходимо да се създаде на детето сигурността, че

е обичано. Наказанието трябва да се извършва от любов, а не като изб-

лик на гняв и отмъщение.

Освен това за доброто възпитание е необходимо родителите да са жив

пример за това, което изповядват. Религиозното лицемерие е било пре-

пънка за много деца на родители християни.

Но освен всичко това и волята на детето играе роля. Когато то напус-

не дома на родителите си, то е свободно и може да взима собствени ре-

шения. И често деца, които са израснали в едно и също семейство при

едни и съши условия, се развиват съвсем различно.

Освен това трябва да се вземат предвид и още два фактора. Първо, по-

вечето хора искат сами да опитат какво представлява светът. Второ, по-

вечето хора предпочитат да се учат от собствен опит, дори и да е в срам

и позор, вместо чрез мъдрите съвети на някой друг.

Мъдрите родители не притискат децата си да изповядат Христос. Ако

децата искат да дойдат при Господа, трябва да бъдат насърчени за това.

Но ако ги убеждаваме, докато най-накрая направят неискрена изповед,

и в по-късните си години се отрекат от нея, те много по-трудно ще бъ-

дат спечелени за Иисус Христос.

Но какво да кажем, ако вярващите родители са направили най-добро-

то, за да възпитат детето си в страха от Господа, но после пак са прину-

дени да гледат как то преживява корабокрушение? Първо, те винаги

трябва да помнят, че последната глава още не е написана. Няма случай,

който да е твърде труден за Господа. Мнозина са продължавали да се

молят усърдно и да държат отворени всички врати за разговор, и накрая

все пак са дочаквали завръщането на изгубения си син. В други случаи

молитвите на родителите са били чути едва след като самите те вече би-

ли при Господа. 309

1. ноември

„ Сей семето си сутрин и вечер не въздържай ръката си, защото не

знаеш кое ще успее — това или онова, или и двете ще са еднакво добри. "

Еклисиаст 11:6

Ние никога не знаем как и кога Бог ще употреби нашето служение и

това трябва да ни стимулира неуморно да се възползваме от всички въз-

можности, които ни се предоставят. Господ често действа тъкмо тогава,

когато най-малко очакваме. Той действа по безкрайно многообразни и

всеки път нови пътища.

Един вярващ сеяч например, който бил разположен в една авиацион-

на база на флота, един ден стоял с един приятел на ъгъла на един само-

летен хангар и както си говорели, той му свидетелствал и за вярата си.

Един друг моряк, който стоял зад ъгъла и другите двама изобщо не го

били забелязали, чул по този начин случайно благовестието, изведнъж

осъзнал греховете си и се обърнал с цялото си сърце към Бога. А чове-

кът, за когото всъщност било предназначено посланието, не откликнал.

Един проповедник, който всъщност искал само да изпробва акустика-

та на една нова зала, казал за проба с мощен глас думите от Йоан 1:29:

„Ето Божият Агнец, който взема греха на света." Изглеждало, че в този

момент никой не слуша. И така, той още веднъж извикал тези вечно ва-

лидни думи, които Йоан Кръстител произнесъл, когато видял Иисус. За-

лата долу била съвсем празна, но един работник, който правел нещо по

скелето, бил засегнат право в сърцето от това послание и с молитва се

обърнал към Божия Агнец, от когото получил прошка и нов живот.

Един американски учител в библейско училище веднъж разговарял с

един млад американски турист на гарата в Париж. (Двамата били от

един и същ град в САЩ, дори и от един и същ квартал.) Младежът се

ядосал, че така пряко го заговорили. Казал: „Мислите ли, че можете тук

в Париж, на една гара да спасите душата ми?" Учителят отговорил: „Не,

аз изобщо не мога да ви спася. Но в живота нищо не се случва по слу-

чайност. Не беше случайно, че се срещнахме тук. Мисля, че Бог иска да

Ви говори и че ще направите добре, ако Го чуете." В следващите дни то-

зи млад пътешественик бил взет на автостоп за Виена от един амери-

кански християнин, който също по пътя му разказал за вярата си. Кога-

то младият човек се върнал обратно в Америка, същият човек го пока-

нил на едно християнско ранчо в Колорадо. Последния ден от престоя

си младият човек стоял сам и замислен до басейна. Скоро друг гост се

присъединил към него, поговорил си спокойно с него за Господа и нак-

рая преживял голямата радост да може да го доведе до Спасителя. Мно-

го години по-късно след една проповед един сериозен млад християнин

бил представен на онзи библейски учител. Името на този човек му се

сторило някак познато - това бил туристът, с когото си бил говорил на

гарата в Париж.

Разбира се, поуката, която можем да извлечем от това, е, че трябва от

сутрин до вечер да работим усърдно за Христос, с време и без време.

310

2. ноември

„Затова, възлюбени мои братя, бъдете твърди, непоколебими, и преи-

зобилствайте винаги в Господното дело, като знаете, че в Господа ва-

шият труд не е напразен." 1. Коринтяни 15:58

Сигурно повечето от нас са имали в живота си моменти, когато са би-

ли толкова обезсърчени в служението си за Господа, че са искали да се

откажат от всичко. Затова искам днес да ви представя четири пасажа от

Библията, които са били за мен съществено насърчение и са ме предпаз-

вали от това да се откажа.

Първият е: „А аз казах: Напразно съм се трудил, напусто и за нищо

съм изтощавал силата си. Но наистина правото ми е у Господа и награ-

дата ми е у моя Бог." (Исая 49:4) Има моменти, макар и за щастие ред-

ки, в които изглежда, че дългите години служение за Господа се разтва-

рят в нищото. Тогава ни сте струва, че цялата ни работа е била съвсем

напразна. Всичко ни изглежда като „напразни усилия на любовта". Но

това не е така! Нашият стих ни уверява, че Божията правда ще се пог-

рижи ние да бъдем царски възнаградени за това. Защото нищо, което

някога сме направили за Него, не е било напразно.

Вторият пасаж е в Исая 55:10-11: „Защото, както слиза дъждът и сне-

гът от небето и не се връща там, а напоява земята и я прави да ражда и

да произраства, за да дава семе на сеяча и хляб на ядящия, така ще бъ-

де словото Ми, което излиза от устата Ми — няма да се върне празно при

Мен, а ще извърши волята Ми и ще благоуспее в онова, за което го из-

пращам." На хората, които сеят живото Божие слово, се дава уверение-

то, че ще имат успех. Резултатите са гарантирани. Не може да има ис-

тински провал, Неговото Слово е неустоимо. Както земните войски са

безсилни срещу валящия дъжд и сняг, така и всички войнства на демо-

ни и хора не могат да възпрат Божието слово, което напредва и предиз-

виква драматични промени в живота на хората. Ние сме на страната на

победителя.

И в Новия Завет намираме забележително окуражаващи думи: „Който

приема вас, Мен приема; и който приема Мен, приема Този, който Ме е

пратил." (Матей 10:40) Случвало ли ти се е да те наругаят, защото си се

представил като християнин? Или да ти се присмеят, да се отнесат зле

с теб, да те презрат? Затварял ли ти е някой вратата под носа? Не взи-

май всичко това лично. Когато хората те отхвърлят, те всъщност отхвър-

лят Спасителя. Начина, по който хората се отнасят с теб, е съшият, по

който се отнасят с Господа. И колко е чудно да бъдем така тясно свър-

зани с Божия Син!

И накрая, разбира се, четем и стиха, с който днес започнахме. Павел

тъкмо е говорил за истината на Възкресението. Отвъд гроба е вечната

слава. Всичко, което сме направили в Името на Господа, ще бъде въз-

наградено. Ще се окаже, че нито едно усилие на любов не е било безп-

лодно или напразно.

311

3. ноември

„Но твърдата основа на Бога стои, имайки този печат: Господ позна-

ва Своите Си; и: Всеки, който изповяда Господното Име, да отстъпи

от неправдата." 2. Тимотей 2:19

Още по времето на апостолите е имало голямо объркване в религиоз-

ната област. Например тогава двама мъже разпространявали странното

учение, че възкресението на вярващите вече е станало. На нас днес та-

кава представа ни изглежда безсмислена. Но тогава е била възприемана

достатъчно сериозно, за да обърка вярата на някои хора. И тук, разбира

се, възниква въпросът: „Били ли са тези двама мъже изобщо истински

християни?"

И днес често се изправяме пред този въпрос. Например един известен

духовник отрича девственото раждане на Христос. Или един професор

в семинария учи, че Библията съдържа явни заблуди. Или един студент

твърди, че е изкупен по благодат чрез вяра, но въпраки това желязно

държи на освещаването на съботата и твърди, че това е съществено за

спасението. Или един бизнесмен убедително разказва за обръщението

си, но остава в една религиозна общност, която се покланя на идоли, ко-

ято учи, че спасението се постига само чрез приемането на определени

тайнства, и твърди, че върховният й водач е непогрешим по въпросите

на вярата и морала. Истински християни ли са такива хора?

Ще бъда съвсем откровен: има случаи, в които не можем със сигур-

ност да знаем дали вярата на един човек е истинска или е само престо-

рена. Между истинското и фалшивото, между бялото и черното има си-

ва зона. Там не можем да сме съвсем сигурни. Само Бог знае точно.

Но това, в което можем да бъдем напълно сигурни в този свят, пълен

с несигурности, е основата, Божията основа. Всичко, което Той гради, е

здраво и солидно. Неговата основа дори е подпечатана и на този печат

разчитаме два надписа. Единият представлява божествената страна, а

другият - човешката. Първото е обяснение, второто е изискване.

Божествената страна се състои в това, че Господ познава Своите Си.

Той познава онези, които наистина Му принадлежат, дори и ако поведе-

нието им не винаги е такова, каквото би трябвало да бъде. От друга

страна Той прозира всяко преправяне и всяко лицемерие на всички, ко-

ито външно много говорят за вяра, но нямат съответната вътрешна

действителност. Ние може би не успяваме да различим овцете от кози-

те, но Бог може и винаги го прави.

Човешката страна се състои в това, че всеки, който призовава Божие-

то име, трябва да отстъпи от неправдата. По този начин един човек мо-

же да потвърди истинността на изповедта си. Но който продължава в

греха, изгубва своята достоверност, дори и да твърди, че е християнин.

И така, това е нашето помощно средство, когато ни е трудно да разли-

чаваме житото от плевелите. Господ познава Своите. А всички, които

твърдят, че са от тях, могат да докажат това на другите, като ясно се от-

делят от греха.

312

4. ноември

„По това се разпознават Божиите деца и дяволските деца: никой,

който не върши правда, не е от Бога, нито онзи, който не люби брат

си. " 1. Йоаново 3:10

Преди години в почти всяко семейство имаше голям разкошен семеен

албум, който седеше в дневната. Той беше подвързан с кожа и инкрус-

тирай със злато. Страниците бяха от твърда, блестяща хартия с отпеча-

тани цветя и златни краища. И на всяка страница имаше изрязани поле-

та, в които се поставяха фотографиите.

Когато гостите разглеждаха този албум, те често казваха: „О, Хенри

изглежда точно като дядо си!" Или: „О, Софи наистина носи чертите на

семейството."

Първото писмо на Йоан ми напомня на такъв стар семеен албум, за-

щото то описва членовете на Божието семейство и онези, които имат

противоположните семейни черти. Само че тук става дума за духовна и

морална прилика, а не за черти на лицето или структура на тялото.

В поне осем насоки християните си приличат духовно. Първо, те

всички казват едно и също за Иисус. Те изповядват, че Той е Христос, т.

е. Месията или Помазаникът (вж. 4:2; 5:1). За тях Иисус и Христос е ед-

на и съща Личност.

Всички християни обичат Бога (5:2). Дори и тази любов често да е

слаба и колеблива, все пак няма миг, в който един вярващ да не може да

погледне нагоре към Божието лице и да каже: „Знаеш, че те обичам."

Всички християни обичат и братята си (2:10; 3:10,14; 4:7,12). Това е

белегът на всички, които са преминали от смърт в живот. Понеже оби-

чат Бога, те обичат и онези, които са родени от Бога.

Характерно за онези, които обичат Бога, е също, че спазват Неговите

заповеди (3:24). Тяхното послушание не идва поради страх от наказа-

ние, а от любов към Бога, който е дал за нас най-скъпото Си.

Християните не практикуват грях (3:6,9; 5:18). Вярно е, че вършат от-

делни греховни постъпки, но грехът не е определящата сила в техния

живот. Действията им не са безгрешни, но те грешат по-малко.

Членовете на Божието семейство практикуват правда (2:29; 3:7). Те не

само не живеят системно в грях. Само предпазването от греха би било

пасивно поведение. Но те активно се грижат за другите хора и вършат

дела на правда. Това е позитивният аспект.

Седмият белег на членовете на Божието семейство е, че те не обичат

света (2:15). Те са разбрали, че светът е система, която човекът е изгра-

дил в съпротивата си срещу Бога, и че човек автоматично става враг на

Бога, когато е приятел на света.

И накрая, християните побеждават света чрез своята вяра (5:4). Те

виждат отвъд привидната реалност на преходните неща. Те живеят за

невидимите, за вечните неща.

313

5. ноември

„... имайки вяра и чиста съвест." 1. Тимотей 1:19

Съвестта е надзорен механизъм, който Бог е дал на човека, за да одоб-

рява правилното поведение и да протестира против неправилното. Ко-

гато Адам и Ева съгрешили, съвестта им ги осъдила и те изведнъж раз-

брали, че са голи.

Като всички останали области на човешката природа, и съвестта е за-

сегната от навлизането на греха в света, така че тя не винаги реагира

съвсем правилно. Старият принцип: „Действай по съвест" не е прави-

ло, на което можем да се доверим безусловно. Но въпреки това и в най-

покварения човек съвестта продължава да изпраща предупредителните

си сигнали.

Когато човек се обърне към Христос, съвестта му бива очистена от

всички мъртви дела чрез кръвта на Иисус Христос (вж. Евреи 9:14). То-

ва означава, че той вече не е зависим от собствените си дела, за да дос-

тигне благоприятно положение пред Бога. Неговото „сърце е било по-

ръсено, за да се очисти от зла съвест" (Евреи 10:22), тъй като той знае,

че проблемът с греха е разрешен веднъж завинаги чрез делото на Хрис-

тос. Съвестта вече не го осъжда по отношение на вината и присъдата за

греха.

Оттам нататък вярващият се старае да има непорочна съвест и спря-

мо Бога, и спрямо хората (вж. Деяния 24:16). Той иска да има чиста съ-

вест (вж. 1. Тимотей 1:5,19; 3:9; Евреи 13:18; 1. Петрово 3:16).

Съвестта на вярващия трябва да бъде възпитана от Божия Дух с по-

мощта на Божието слово. Така човек развива нарастваща чувствител-

ност към съмнителни начини на поведение за един християнин.

Вярващите, които са много педантични и страхливи в неща, които са-

ми по себе си не са нито добри, нито лоши, имат слаба съвест. И когато

въпреки това направят нещо, което всъщност считат за неправилно, те

вършат грях (вж. Римляни 14:23) и с това оскверняват съвестта си (вж.

1. Коринтяни 8:7).

Съвестта е нещо като ластик. Колкото повече се разтегля, толкова по-

вече изгубва еластичността си. Така тя може и да стане нечувствителна.

Човек може да оправдава лошото си поведение с толкова много добри

аргументи, че накрая съвестта му да казва това, което той иска да чуе от

нея.

Невярващите могат да имат и прегоряла съвест (вж. 1. Тимотей 4:2).

Ако постоянно са потискали предупредителния глас на съвестта си,

накрая те достигат стадия, в който вече нищо не усещат. Тогава те, „из-

губили всякакво чувство", съгрешават, без да ги заболи (вж. Ефесяни

4:19).

Бог държи хората отговорни за това, което правят със съвестта си. С

никоя дарена от Бога способност не може да се злоупотребява безнака-

зано.

314

6. ноември

„ Откупените на Господа ще се върнат и ще дойдат в Сион с ликува-

не; вечна радост ще бъде на главата им, ще придобият веселие и ра-

дост, скръб и въздишаме ще побягнат. " Исая 51:11

В своя контекст това пророчество на Исая осветлява радостта от зав-

ръщането на избрания Божи народ от седемдесетгодишния плен във Ва-

вилон.

Но то може да се изтълкува и за по-далечното бъдеще, за възстановя-

ването на Израил, когато Месията ще събере Своите от целия свят в зе-

мята им. Това също ще бъде време на голямо ликуване.

Но в най-широк смисъл можем да отнесем този стих и за Грабването

на Църквата на Иисус. Тогава телата на изкупените от всички времена

ще възкръснат от гробовете си, събудени от командата на Господа, гла-

са на архангела и Божията тръба. Живите вярващи, преобразени в един

миг, ще се присъединят към тях, възнасяйки се да срещнат Господа във

въздуха. И тогава ще започне великият триумфален поход към дома на

Отца.

Напълно е възможно целият път да бъде обграден от ангелски войски.

Начело на шествието ще бъде сам Спасителят, блестящ в Своята слав-

на победа над смъртта и ада. След Него ще следва множеството на из-

купените от всяко племе, език, народ и нация. Десетки хиляди по десет-

ки хиляди и хиляди по хиляди ще бъдат, и всички ще пеят в съвършена

хармония: „Достойно е Агнето, което е било заклано, да приеме власт и

богатство, и мъдрост, и сила, и почит, и слава, и благословение."

Всеки отделен човек в множеството е знак на победа за Божията чуд-

на благодат. Всеки е изкупен от греха и позора и е станал ново творение

в Иисус Христос. Някои са преминали през дълбока скръб заради вяра-

та си, други са дали живота си за Спасителя. Но сега раните и болките

са отминали и светиите имат безсмъртно, прославено тяло.

Там са Авраам и Мойсей, Давид и Соломон. Там са и възлюбените

ученици на Господа Петър, Яков, Йоан и Павел. Мартин Лутер, Джон

Уесли, Джон Нокс и Жан Калвин също са в шествието. Но сега те не би-

ят на очи повече от скритите Божии хора, които са били неизвестни на

земята, но винаги са били добре известни в небето.

И сега светиите влизат в царския палат. Грижите и въздишките са от-

минали, очаква ги неизразима радост през цялата вечност. Вярата е ста-

нала видима, надеждата е намерила дългоочакваното си изпълнение.

Хората, които се обичат, се поздравяват и прегръщат щастливо. Прели-

ваща радост цари навред. И всеки със страхопочитание се възхищава от

благодатта, която го е извела от дълбините на греха до такива висини на

славата.

315

7. ноември

„Иди си у дома при своите и им кажи какви неща ти стори Господ и

как се смили над теб." Марк 5:19

Когато тъкмо сме спасени от Бога, си мислим, че вярата е толкова

проста и чудесна, че всичките ни роднини със сигурност няма да искат

нищо друго освен да повярват в Спасителя, щом само им разкажем за

Него. Но вместо това установяваме, че те реагират обидено, недоверчи-

во или дори враждебно. Те се държат, като че ли сме ги измамили. И ко-

гато изведнъж се окажем неподготвени в така атмосфера, и ние често се

държим така, че сами ставаме пречка по пътя на семейството си към

Иисус. Понякога остро се скарваме и се отдръпваме, ставаме раздразни-

телни и започваме да мълчим. Или критикуваме другите заради нехрис-

тиянския им живот, като забравяме, че те просто нямат божествената

сила, която е нужна, за да отговори човек на християнските стандарти

на живот. При такива обстоятелства лесно става така, че роднините ни

остават с впечатлението, че ние се смятаме за нещо по-особено. Тъй ка-

то те вероятно така или иначе ще ни обвинят, че се държим като „по-

свети" от тях, трябва много да внимаваме да не им даваме повод за та-

кова обвинение.

Друга грешка, която също често правим, е да се опитаме насилствено

да им набием евангелието в главите. В любовта си към тях и в ревност-

та си за душите им ние по-скоро ги отчуждаваме с агресивните си опи-

ти за евангелизация.

Нещата са свързани. Ние преставаме да се подчиняваме с любов на

авторитета на родителите си, като че ли християнската вяра ни е осво-

бодила от това задължение. Постепенно започваме да отсъстваме от къ-

щи все по-често и прекарваме времето си на богослужедия и с други

християни от църквата. Това още повече засилва раздразнението на се-

мейството ни срещу църквата и християните.

Когато Иисус изцелил обладания от демони гадаринец, Той му казал

да си отиде вкъщи и да разкаже на своите какви велики дела е извършил

Господ с него. Това е първото, което трябва да направим - простичко,

кротко и с любов да свидетелстваме за своето обръщение.

И това трябва да е свързано със свидетелството на променения живот.

Нашата светлина трябва да свети пред хората, за да виждат те добрите

ни дела и да прославят нашия Отец, който е в небесата (вж. Матей 5:16).

Това означава, че ние трябва по нов начин да проявяваме почит, покор-

ство, любов и уважение към родителите си и да приемаме съвета им,

ако той не противоречи на Светото Писание. Трябва да помагаме у до-

ма повече отколкото преди - в чистенето, миенето на чиниите, изхвър-

лянето на боклука - и то, без да трябва дълго да ни молят за това.

Вместо да се отделяме от семейството си, трябва да прекарваме пове-

че време с него и да полагаме усилия да заздравяваме връзките си. То-

гава „нашите" по-скоро ще приемат поканата някой път да дойдат с нас

на богослужение и може би дори накрая да се предадат на Спасителя.

316

8. ноември

„Нека всеки остава в званието, в което е бил призован. "

1. Коринтяни 7:20

Когато един човек стане християнин, той би могъл да си помисли, че

сега трябва да скъса с всичко, което е свързано с предишния му живот.

За да коригира тази заблуда, апостол Павел постановява общия прин-

цип, че човек трябва да остане в същото положение, в което е бил, ко-

гато е повярвал. Тук ще разгледаме малко по-подробно това правило и

ще кажем какво означава то и какво не означава.

В контекста става дума за един специален проблем, свързан с брака -

случая, когато единият партньор е спасен, а другият не. Какво трябва да

направи един вярващ мъж в този случай? Трябва ли да се разведе с же-

на си? Не, казва Павел, той трябва да остане в тази брачна връзка с на-

деждата, че и жена му ще повярва чрез неговото свитедетлство.

В общ смисъл правилото означава, че повярването не води до насилс-

твено прекъсване на всички връзки, съществували преди него, стига да

не са изрично забранени от Светото Писание. Например един юдеин не

трябва да търси хирургическа помощ, за да заличи физически видимия

знак на своята принадлежност към юдаизма. По същия начин един по-

вярвал езичник не трябва да се обрязва, за да се отличава от езичници-

те. Физическите белези не са важни. Това, което Бог иска да види в нас,

е покорството към Неговите заповеди.

Човек, който е бил роб, когато се е новородил, казва Павел, сега не би-

ва да се бунтува срещу положението си и така да си навлича трудности

и наказания. Той може да бъде едновременно добър роб и добър хрис-

тиянин. Социалното положение и класовите различия нямат значение за

Бога. Но ако един роб може чрез законни средства да придобие свобо-

дата си, е добре да го направи.

И така, това означава правилото на Павел. Но е очевидно и че има

важни изключения от това правило. Например то не означава, че човек,

който е имал забранена от Бога професия, трябва да продължи да я уп-

ражнява. Ако някой е имал публичен дом или игрална зала, духовният

му инстинкт сам ще му подскаже, че тук са нужни съществени проме-

ни.

Друго изключение от общото правило са религиозните обвързвания.

Един новоповярвал човек не бива да остава в една система, в която се

отричат важните принципи на християнската вяра. Той трябва да напус-

не църква, в която не се отдава почит на Спасителя. Това се отнася и за

членство в социални сдружения, в които Името на Христос се презира

или поне не е добре дошло. Верността към Божия Син изисква един

вярващ да се оттегли от такива среди.

С две думи, повярвалият трябва да остане в положението, в което е

бил призован, освен ако това положение не е греховно или не позори

Господа.

317

9. ноември

„Каква полза, братя мои, ако някой казва, че има вяра, а няма дела?"

Яков 2:14

Яков не казва, че човекът, за когото говори в този стих, има вяра. Чо-

векът само казва, че има вяра. Но ако действително имаше спасителна-

та вяра, щеше да има и дела, които да покаже. Вярата му е само да ду-

ми, а този вид вяра не може да спаси никого, защото думите без дела са

мъртви.

Спасението със сигурност не се постига чрез добри дела, нито чрез

вяра плюс добри дела. То става чрез този вид вяра, която автоматично

води към добри дела.

Защо тогава Яков казва в ст. 24, че „човек се оправдава чрез дела"? То-

ва не е ли явно противоречие с учението на Павел, че ние се оправдава-

ме само чрез вяра? Всъщност няма противоречие. И двете са верни. В

Новия Завет има шест различни аспекта на оправданието, които накрат-

ко ще представим:

Ние сме оправдани от Бога (вж. Римляни 8:33). Той е този, който ни е

обявил за праведни.

Ние сме оправдани даром от Божията благодат (вж. Римляни 3:24).

Бог ни подарява оправданието като незаслужен дар.

Ние сме оправдани чрез вярата (вж. Римляни 5:1). Получаваме този

подарък, като повярваме в Господ Иисус Христос.

Ние сме оправдани чрез кръвта (вж. Римляни 5:9). Скъпоценната кръв

на Иисус Христос е цената, платена за нашето оправдание.

Ние сме оправдани чрез Божията сила (вж. Римляни 4:25). Силата, ко-

ято е възкресила от мъртвите Иисус, нашия Господ, е същата, която е

направила възможно нашето оправдание.

И накрая, ние сме оправдани чрез дела (вж. Яков 2:24). Добрите дела

са видимото за всички хора доказателство за това, че сме наистина оп-

равдани.

Самата вяра е невидима. Тя е невидим договор между човешката ду-

ша и Бога. Хората не могат да видят нашата вяра. Но те могат да видят

добрите дела, които са плод на спасителната вяра. И те имат основание

да се съмняват в нашата вяра, ако не виждат делата й.

Доброто дело на Авраам е била неговата готовност да пожертва сина

си за Бога (вж. Яков 2:21). Доброто дело на Раав се е състояло в това, да

предаде страната си (вж. ст. 25). Това са били „добри" дела, защото са

били проява на вярата на тези хора. В друг случай биха били лоши де-

ла, а именно опит за убийство и предателство.

Тялото е мъртво, ако е отделено от духа. Точно това представлява

смъртта — отделянето на духа от тялото. Така и вярата е мъртва без де-

ла. Тя е безжизнена, безсилна и неподвижна.

За разлика от това живото тяло ясно показва, че в него живее един не-

видим дух. Така добрите дела са сигурният признак, че в този човек жи-

вее спасителна вяра, дори и тя да е невидима.

318

10. ноември

„... бъдете пламенни по дух." Римляни 12:11

Един от законите на физиката е, че всички неща лека-полека изгубват

полезната си енергия. Разбира се, това не е стриктната научна формули-

ровка на закона, но смисълът му е такъв.

Например Слънцето отделя невероятна енергия при горенето си и то-

ва ще продължава още много дълго, но времето му все пак изтича и ня-

кога то ще угасне като всички звезди.

Живите тела стареят, умират и се превръщат в прах. Задвиженото ма-

хало постепенно се забавя и накрая спира. Ние навиваме часовника, но

доста скоро трябва да го навием отново. Горещата вода се охлажда до

околната температура. Желязото ръждясва. Цветовете избледняват. Ни-

що не е вечно и не съществува „перпетуум мобиле". Всички неща са

подвластни на тлението.

Целият свят също старее. Библията казва за небето и земята: „Те ще

изчезнат, а Ти пребъдваш. Да! Те всички ще овехтеят като дреха и като

одежда ще ги свиеш, и те ще бъдат изменени; но Ти си същият и Твои-

те години няма да се свършат." (Евреи 1:11-12)

За съжаление, изглежда и в духовната област действа подобен закон.

Това важи еднакво за отделни хора, църкви, движения и институции.

Дори един човек да започне блестящо християнския си живот, винаги

съществува опасността усърдието да спадне, силата да отслабне и ду-

ховната перспектива постепенно да избледнее. Ние ставаме слаби, са-

модоволни^ хладни и стари.

Същото може да се каже и за църквите. Много от тях са възникнали в

кулминацията на някое велико съживление чрез Светия Дух. Огънят е

горял ярко години наред. Но после настъпва разложението. Църквата

оставя първата си любов (вж. Откровение 2:4). Меденият месец е пре-

минал. Пламтящото усърдие за евангелизация отстъпва пред рутинното

предлагане на религиозни услуги. Може би дори чистотата на учението

бива пожертвана в името на някакво безсмислено единство. И накрая

празната сграда стои като мълчаливо свидетелство за това, че славата си

е отишла.

Движения и институции също са подвластни на развалата. Те може би

започват като мощни евангелизационни служения, но впоследствие та-

ка се концентрират в социалната област, че евангелието в голяма степен

бива пренебрегнато. Или започват с въодушевлението и спонтанността

на Светия Дух, но след това затъват във формализма на бездушните ри-

туали.

Ние трябва да се пазим от духовния упадък, като оставаме „пламенни

по дух".

319

11. ноември

„Да отговаря някой, преди да чуе, е безумие и позор за него."

Притчи 18:13

На по-съвременен език това би могло да се формулира така: „Какъв

позор, колко глупаво е човек да решава, преди въобще да познава дейс-

твителното положение." Това е добър урок и за нас. Човек не може да

направи разумна преценка, преди да е проверил всички факти. За съжа-

ление много християни не чакат да чуят двете страни на дадено дело. Те

съставят мнението си — често напълно погрешно — въз основа на няка-

къв разказ, чут от някого си.

Гари Брукс бил един от дяконите на една евангелска църква в Амери-

ка. Той бил изключително известен и обичан. Бил много сърдечен и от-

крит човек. Винаги, когато влизал в стая, пълна с хора, като че ли изг-

рявало слънцето. Отличавал се с това, че служел на членовете на своя-

та църква, когато имали нужда от помощ. Отнасял се особено внимател-

но към възрастните хора в църквата. Жена му и двамата му синове съ-

що активно участвали в живота на църквата. Те се смятали за пример-

но семейство.

Затова подействало като бомба, когато изведнъж се разнесъл слухът,

че стареипшните на църквата са отстранили Гари Брукс от работата му

по дисциплинарни причини и са го помолили да се въздържа от участие

в Господната трапеза. Приятелите му възмутено се обединили да го за-

щитят и призовали и други членове на църквата да протестират срещу

решението на старейшините. Те от своя страна не искали да оповестя-

ват публично това, което знаели. И трябвало да слушат всички хвалеб-

ствия за добродетелите на Гари Брукс, въпреки че знаели за обратната

страна на медала, която изглеждала доста по-различно.

А каква информация имали всъщност старейшините? Те знаели, че

бракът на Брукс е пред разруха, защото той вече дълго време имал връз-

ка със секретарката си. Знаели, че е присвоявал неправомерно пари на

църквата, за да може да финансира високия си стандарт на живот. Зна-

ели, че има твърде нечестни похвати в бизнеса и репутацията му сред

колегите му е много лоша. И освен това знаели, че ги е излъгал, когато

те го изправили пред доказателствата за греховете му.

Вместо да се смири, Гари Брукс бил огранизирал приятелите си за от-

крита съпротива, като поел дори риска да разцепи църквата. Най-накрая

някои от сподвижниците му говорили със старейшините и научили част

от тъжните факти, но въпреки това се срамували да признаят, че са

сбъркали. И продължили борбата за Брукс.

От всичко това можем да научим три неща. Първо, нека не се опитва-

ме да си съставяме мнение, преди да сме запознати с всички факти. Вто-

ро, ако не можем да научим всички факти, нека се въздържаме от пре-

ценки. И трето, нека не допускаме приятелските връзки да ни подтик-

ват да защитаваме неправдата.

320

12. ноември

„Първият, който защищава делото си, изглежда прав, но идва ближ-

ният му и го изпитва." Притчи 18:17

Първата част на този стих показва една слабост, която е много разп-

ространена и повечето от нас я имат: ние винаги излагаме фактите та-

ка, че самите ние да се представим във възможно най-добрата светлина.

Това става от само себе си. Например премълчаваме неща, които биха

ни навредили, и се концентрираме само върху добрите си страни. Срав-

няваме се с другите, чиито грешки са много по-явни. Прехвърляме ви-

ната за действията си на някой друг. Привеждаме благочестиви мотиви

за действия, които са очевидно неправилни. Извъртаме и изопачаваме

фактите, така че накрая имат само бегла прилика с действителността.

Още Адам приписва вината на Ева: „Жената, която ти си ми дал с мен,

тя ми даде от дървото и ядох." (Битие 3:12) А Ева от своя страна обви-

нява змията: „Змията ме подмами и ядох." (Битие 3:13)

Когато Саул пощадява овцете и говедата на амаличаните, той оправда-

ва непокорството си с благочестиви мотиви: „Но народът взе от плячка-

та овце и говеда, най-добрите от поставеното под проклятие, за да по-

жертва на Господа, твоя Бог, в Галгал." (1. Царе 15:21) С това той, раз-

бира се, дава да се разбере, че ако изобщо може да става дума за вина,

вината е на народа, а не негова.

Давид излъгва Авимелех, за да получи от него оръжие: „Не взех в ръ-

ката си нито меча си, нито оръжията си, понеже царската работа беше

спешна." (1. Царе 21:9) В действителност Давид изобщо не е изпратен

по работа от цар Саул, той бяга от него.

Самарянката на кладенеца също премълчава същността на истината.

Тя казва: „Нямам мъж." (Йоан 4:17) А всъщност вече е мала петима мъ-

же, а в момента живее с един, за когото не е омъжена.

И така бихме могли да продължим още много. Поради нашата падна-

ла природа, която сме наследили от Адам, на нас ни е много трудно са

сме обективни, когато представяме собственото си дело. Винаги сме

склонни да се представяме в по-благоприятна светлина. Към греховете

в собствения си живот можем да се отнасяме много мило и кротко, до-

като бихме осъдили остро същите грехове у някой друг.

Но нашият днешен библейски стих ни казва, че ако ближният ни съ-

що има възможността да свидетелства, той ще представи фактите таки-

ва, каквито са в действителност. Той ни изобличава във всичките ни

скрити опити да се умием и да се оправдаем. Той излага фактите, без да

ги изкривява.

В крайна сметка Бог е нашият ближен - онзи, който изважда на свет-

лина скритото в тъмнината и разкрива мислите и стремежите на сърце-

то. Той е светлина и в Него няма никаква тъмнина. За да живеем в не-

помрачено общение с Него, трябва да бъдем честни и истински във

всичко, което казваме, дори и при това да излязат наяве злите ни дела.

321

13. ноември

„Нямате, защото не просите." Яков 4:2

Такъв стих повдига един интересен въпрос: ако нямаме, понеже не

просим, какви са големите неща, които ни липсват в живота, просто по-

неже не се молим за тях?

Подобен въпрос възниква и когато четем Яков 5:16: „Много може мо-

литвата на праведния в действието си." Ако този праведен не се моли,

не следва ли от това, че и действието на молитвата му ще е малко?

Трудността при повечето от нас е в това, че не се молим достатъчно,

или, когато се молим, искаме твърде малко. Както е казал Ч. Т. Стьд:

„Ние само гризем крайчето на възможното, вместо с пълни шепи да заг-

ребем от невъзможното." Молитвите ни са стеснителни и лишени от

фантазия точно тогава, когато би трябвало да са смели и дръзки.

Ние трябва да почитаме Бога, като искаме от Него големи неща. Джон

Нютън е казал:

Ела при великия Цар, пристъпи с големи желания,

защото за Неговата благодат и власт

молбите ни никога не са прекалени.

Ако правим това, ние не само оказваме почит на Бога, но и обогатява-

ме духовно самите себе си. Бог с радост отваря за нас небесните съкро-

вища, но днешният стих ни дава да разберем, че Той прави това само в

отговор на нашата молитва.

Струва ми се, че този стих дава отговор и на един друг въпрос, който

чуваме често: наистина ли молитвата подтиква Бога да направи неща,

които иначе не би направил, или тя просто ни привежда в хармония с

това, което Бог и без това би направил? Отговорът изглежда ясен: в от-

говор на нашите молитви Бог върши неща, които иначе не би извършил.

Като обмисляме последствията от този факт, представите ни могат да

се движат в две посоки. Първо, можем да мислим за невероятните пос-

тижения, които са пряк резултат от молитвата. С думите на Евреи

11:33-34 си спомняме за онези, които „с вяра побеждаваха царства, раз-

даваха правда, получаваха обещания, затваряха устите на лъвове, угася-

ха силата на огъня, избягваха от острието на меча, от слабост ставаха

силни, ставаха силни в бой, обръщаха в бяг чужди войски."

Но можем и да си представим какво самите ние бихме могли да пос-

тигнем за Христос, ако само се бяхме молили за това. Можем да размис-

лим за великите и скъпоценни обещания в Божието слово, които все

още не сме получили. Запознали сме с Бога само няколко души, а сме

можели за това време да достигнем хиляди или дори милиони. Молили

сме се за няколко квадратни метра земя, а сме можели да се молим за

цели континенти. Били сме духовни бедняци, а сме можели да бъдем

богати капиталисти. Нямаме, защото не просим.

322

14. ноември

„Който иска да стане велик между вас, ще ви бъде служител; и който

иска да бъде пръв между вас, ще ви бъде слуга." Матей 20:26-27

В Новия Завет има два вида величие и е много полезно да ги отлича-

ваме добре един от друг. Едното величие е свързано с положението на

човека, а другото - с качествата на характера му.

Когато Иисус говори за Йоан Кръстител, Той казва, че няма по-велик

пророк от него (вж. Лука 7:28). Там Спасителят говори за величието, ко-

ето носи положението на Йоан. Никой друг пророк не е имал привиле-

гията да бъде прекият Предшественик на Месията. Това обаче не озна-

чава, че Йоан е имал по-добър характер от другите старозаветни проро-

ци, а само че е имал уникалната задача да представи Божия Агнец, кой-

то взима греха на света.

В Йоан 14:28 Иисус казва на учениците си: „Отец е по-голям от Мен."

Дали с това Той казва, че Отец е по-велика божествена Личност? Не,

всички лица на Божеството са равни. Той обаче има предвид, че Отец

седи на престола в небесната слава, докато самият Той е презрян и отх-

върлен от хората на земята. Учениците е трябвало да се радват, когато

са научили, че Иисус ще се върне при Своя Отец, защото тогава Той

щял да получи същото славно положение като Отца.

Всички вярващи хора имат великолепно положение пред Бога, понеже

Бог ги вижда в Иисус Христос. Те са Божии деца, Божии наследници и

сънаследници с Иисус Христос.

Но Новият Завет говори и за лично величие. Например Иисус казва в

Матей 20:26-27: „Който иска да стане велик между вас, ще ви бъде слу-

жител; и който иска да бъде пръв между вас, ще ви бъде слуга." Тук се

има предвид величието на личния характер, което се проявява точно в

служенето на другите.

Повечето хора от този свят се интересуват само от величието на вън-

шното положение. Затова Господ Иисус казва: „Царете на народите гос-

подстват над тях и тези, които ги владеят, се наричат благодетели." (Лу-

ка 22:25) Но що се отнася до личния им характер, може би им липсва

всякакво величие. Твърде вероятно те са прелюбодейци, измамници и

алкохолици.

Християнинът разбира, че без истинското величие на характера висо-

тата на социалното положение няма никаква стойност. Единствено то-

ва, което става вътре в човека, има значение. Страхът от Бога е по-ва-

жен от високо място в стълбицата на кариерата. Много по-добре е да

фигурираш в списъка на светиите отколкото в списъка на светските

звезди.

323

15. ноември

„... забравям задното. " Филипяни 3:13

Когато четем тези думи, обикновено смятаме, че Павел говори за сво-

ите предишни грехове. Той знае, че тези грехове са вече простени, че

Бог ги е хвърлил зад Себе Си и че никога повече няма да си ги припом-

ни. Затова и Павел е решен да ги забрави и „да се простира към пред-

ното, да гони целта за наградата на горното призвание от Бога в Хрис-

тос Иисус" (Филипяни 3:14).

И аз мисля, че това е правилно тълкувание. Но в този пасаж Павел

всъщност не говори за греховете си, а по-скоро за нещата, с които би

могъл да се хвали - произхода си, предишната си религиозност, усърди-

ето си и всепризнатата си праведност. Но сега тези неща вече не озна-

чават нищо за него. Той е решен да ги забрави.

Това ми напомня за Джон Сунг. верния китайски евангелизатор, завър-

шил образованието си в САЩ. Когато бил на път обратно към Китай, се

случило нещо странно. Ето разказа на Леели Лайъл: „Един ден, когато

корабът приближавал края на пътуването, Джон Сунг слязъл в кабина-

та си, извадил от куфара си всичките си дипломи, свидетелства и отли-

чия и ги хвърлил през борда. Оставил единствено докторската си дип-

лома, за да зарадва с нея баща си. По-късно тя била поставена в рамка

и закачена на стената в дома на родителите му. Пастор У. Б. Коул я отк-

рил там през 1938 г. Д-р Сунг се приближил, когато пастор Коул внима-

телно разглеждал дипломата, и само казал: „Такива неща са безсмисле-

ни. Те не означават нищо за мен."

„За да има големи християнски кариери, трябва да има и голямо отказ-

ване." Тези думи на д-р Дени може би са казани с мисълта за д-р Сунг.

Може би най-важната тайна в неговата „кариера" е била, че е дошъл де-

нят, в който той съзнателно се е отказал от всичко, което светът толко-

ва високо цени."

Виж, ето ме, мой Царю - посвещавам се на Теб.

Вземи ме, постави ме, Господи, където искаш Ти.

О, зная, нищо ценно няма в мен, ако не ме изпълниш Ти.

Направи малко за мен това, което е малко за Теб,

и голямо това, което за Теб е голямо,

за да следвам само Теб, Иисусе.

Почетните свидетелства на хората са преходни, празни неща. В даден

момент ги желаем горещо, а после десетилетия само събират прах.

Кръстът е единственото, с което можем да се хвалим. Амбицията ни е

да сме угодни на Иисус Христос, който е умрял за нас и възкръснал от-

ново. Единствено важното е Той да ни каже: „Хубаво, добри и верни

слуго!" и Бог да одобри поведението ни. Ние сме готови да се откажем

от всичко останало, за да спечелим тази награда.

324

16. ноември

„... които невежите и неутвърдените изопачават, както и другите

Писания, за своя собствена гибел. " 2. Петрово 3:16

Д-р П. Дж. ван Гордер често разказваше за една табела, която видял

над една дърводелска работилница, и на която пишело: „Стругуваме и

шлайфаме всичко." Не само дърводелците са добри в този занаят. Мно-

го християни също стругуват и шлайфат библейски стихове, както в мо-

мента им е удобно. А някои дори ги извъртат за своя собствена гибел,

както се казва в днешния ни стих.

Всички ние сме добри в „разсъжденията на здравия разум", т. е. мо-

жем много добре да оправдаваме греховното си непокорство, като дава-

ме достоверни обяснения за него или твърдим, че имаме благородни мо-

тиви. Често се опитваме и да тълкуваме Библията по друг начин, така

че да оправдава поведението ни. Причините, които сочим за поведени-

ето или нагласата си, са разбираеми, но неверни. Ето няколко примера.

Един християнин бизнесмен знае много добре, че е неправилно да се

съди пред светски съд с друг вярващ (вж. 1. Коринтяни 6:1-8). Но кога-

то въпреки това го прави, има добро оправдание: „Да, знам, че не бива,

но другият определено е виновен, а Господ не иска той да се отърве без-

наказано, нали!"

Една жена има намерение да се омъжи за невярващ мъж. Когато една

приятелка й напомня, че това е забранено според 2. Коринтяни 6:14, тя

казва: „А, вярно, но Господ ми каза да се омъжа за него, за да мога да го

доведа до Иисус."

Един мъж и една жена казват, че са християни, но живеят заедно, без

да са женени. Когато един приятел им казва, че според Библията това е

блудство, а никой блудник няма да наследи Божието царство (вж. 1. Ко-

ринтяни 6:9-10), мъжът отговаря: „Е, ти гледаш така на нещата. Но ние

много се обичаме и затова в Божиите очи отдавна сме женени."

Едно християнско семейство живее в лукс и разкош въпреки напътст-

вието на Павел, че трябва да живеем просто и да се задоволяваме с хра-

на и облекло (вж. 1. Тимотей 6:8). Тези хора обаче оправдават начина си

на живот с безгрижния отговор: „За Божия народ е достойно само най-

доброто!"

Или нека вземем един алчен бизнесмен, който ненаситно придобива

всякакви имоти и богатства. Неговата философия е следната: „В парите

няма нищо лошо. Лошо е само, ако човек ги обича." И дори насън не му

хрумва, че точно тази любов към парите може би е неговият собствен

грях.

Хората винаги се опитват да представят собствените си грехове по-

благоприятно и по-невинно, отколкото Писанието позволява. И ако са

твърдо решени да бъдат непокорни на Божието слово, те винаги си на-

мират достатъчно добро (или лошо) оправдание.

325

17. ноември

„И когато принасяте сляпо за жертва, не ели зло? И когато принася-

те куцо или болно, не е ли зло? Я го занеси на началника си - ще бъде

ли благоразположен към теб, ще те приемели? - казва Господ на Войн-

ствата. Малахия 1:8

За Божия народ изобщо не е стоял въпросът какви жертвени животни

изисква Господ. Те е трябвало да бъдат без никакъв недостатък. Господ

е очаквал от Израил да принася в жертва най-отбраните животни от ста-

дата си. Той винаги иска най-доброто от нас.

Но какво правели израилтяните? Жертвали на Бога слепи, куци и бол-

ни животни. Добрите говеда и овце можели да се продадат на висока це-

на на пазара, или пък били предпочитани за разплод. Затова хората при-

насяли в жертва тези, които не ставали за нищо, и с това давали да се

разбере, че за Господа това е достатъчно.

Но преди с потрес и презрение да осъдим израилтяните, нека размис-

лим дали ние, съвременните християни, не вършим същото позорно не-

що, като задържаме от Господа най-доброто, което имаме.

Ние прекарваме живота си в изграждане на състояние, създаване на

име, строеж на вила сред природата, наслаждаване на нещата от живо-

та. За Господа остава последният остатък от един вече изгорял живот.

Най-добрите ни дарби се влагат в професията и кариерата ни, а Господ

получава само случайно останалите ни свободни вечери или недели.

Ние възпитаваме децата си за този свят, насърчаваме ги да печелят

много пари, да търсят добра партия за женитба и да си купят предста-

вителна къща с всички удобства. Никога обаче не им представяме рабо-

тата за Господа като добър път, в който си заслужава човек да вложи жи-

вота си. Мисионерското поле е добро нещо, но само за децата на други-

те, не и за нашите.

Даваме парите си за скъпи коли, каравани и яхти, за първокласна

спортна екипировка, и накрая може би даваме и по някой окаян лев за

делото на Господа. Носим скъпи нови дрехи и се превъзнасяме, когато

дарим старите си дрехи за някоя добра цел.

Това, което в крайна сметка изразяваме по този начин, е, че за Госпо-

да всичко е достатъчно добро, а най-доброто искаме да задържим за се-

бе си. И тогава Господ ни казва: „Я иди и предложи това на президента

си. И виж дали ще се зарадва." Президентът вероятно би се обидил. Да,

и Господ също се обижда. Защо се отнасяме с Него така, както и през

ум не би ни минало да се отнесем с президента?

Бог иска най-доброто от нас. А Той и заслужава най-доброто. Нека с

цялата си искреност решим да Му отдаваме най-доброто, което имаме.

326

18. ноември

„Бъдетеразумни като змиите и незлобиви като гълъбите."

Матей 10:16

Важен елемент на практическата мъдрост е тактичността. Християни-

нът трябва да се научи да бъде тактичен. Това означава да стане чувст-

вителен и да развие усета какво трябва да се казва или прави, за да се

избягват оскърбления и да се заздравяват добрите отношения. Тактич-

ният човек се поставя на мястото на другия и се пита: „Как бих искал

аз да ми се каже или да се направи това или онова?" Той се опитва да

бъде дипломатичен, внимателен, благ и разбиращ.

За съжаление, християнската вяра има и множество нетактични пос-

ледователи. Един класически пример за това е историята на един вяр-

ващ бръснар. Един ден един нещастен клиент влязъл в неговия салон и

поискал да бъде обръснат. Бръснарят му вързал обичайната бяла прес-

тилка около врата и наклонил стола назад. Тогава клиентът видял на та-

вана голям надпис: „Къде искаш да прекараш вечността?" Бръснарят

насапунисал изобилно лицето на човека и докато точел бръснача в ко-

жения ремък, започнал евангелизацията си с въпроса: „Е, готов ли сте

да се срещнете с Бога?" Клиентът скочил, изхвърчал навън със сапуна

и престилката и никой никога не чул повече нищо за него.

Имало и един много усърден студент, който вечер излизал да еванге-

лизира. Веднъж вървял по една тъмна улица и видял пред себе си в сян-

ката една млада дама. Когато се опитал да я настигне, тя забързала крач-

ка. Той обаче не се отказвал и също се забързал след нея. Тя отново ка-

чила темпото, и той след нея също. Най-накрая тичешком стигнала до

вратата на къщата си и трескаво започнала да рови в чантата си за клю-

ча. Когато той я настигнал, жената вече била така парализирана от

страх, че дори не можела да извика. А той усмихнато й подал една хрис-

тиянска брошура, обърнал се и си тръгнал, щастлив, че е достигнал още

един грешник с евангелието.

При посещения в болници също е необходима голяма деликатност. Не

помага особено да кажем на някого: „О, толкова зле изглеждате!" Или:

„Познавах един човек, който беше болен от същото като Вас, и доста

бързо умря." На кого е полезно такова утешение?

А още по-внимателни трябва да бъдем, когато посещаваме хора, кои-

то скърбят за покойник. Не бива да бъдем като онзи тексасец, който ка-

зал на вдовицата на един убит политик: „Как пък можа това да стане

точно в Тексас!"

Бог да благослови онези отлични светии, които изглежда винаги зна-

ят коя добра и правилна дума е подходяща в съответния момент. И Бог

да научи всички ни как да станем тактични и да не се държим като слон

в стъкларски магазин.

327

19. ноември

„Зная твоите дела, скръб и бедност." Откровение 2:9

В Своите послания до църквите в Азия Господ Иисус седем пъти каз-

ва „зная". Обикновено изразът е използван положително. „Зная твоите

дела... твоя труд... твоето търпение... скръб... бедност... любовта... вяра-

та." В тези думи се крие безкрайна утеха, състрадание и насърчение за

Божия народ.

В тази връзка Леман Щраус обръща внимание на следното: „Тук

Иисус не използва думата „гиноске", която също често се превежда ка-

то „зная", но има смисъла на „научавам, придобивам знание, опозна-

вам". Той използва думата „ойда", която означава „имам пълнотата на

знанието, напълно познавам нещо не само от наблюдения, а от опит".

Въпреки че светът не познава страдащите светии и дори ги мрази, те са

познати на Господа и обичани от Него. Иисус Христос познава преслед-

ванията и бедността от собствен опит. Той добре знае как светът гледа

на християните. Мнозина изморени, измъчвани от изкушения и наскър-

бени светии са били утешени и насърчени от тази простичка дума

„зная". Тази дума от устата на нашия Спасител докосва нуждите ни с

Божията усмивка и прави така, че „страданията на настоящото време не

са достойни да се сравнят със славата, която ще се открие в нас" (Рим-

ляни 8:18).

Тази дума изразява Божието състрадание. Нашият велик Първосве-

щеник знае през какво минаваме, защото и самият Той го е преминал.

Той е човек на скърби, навикнал на печал. Той също е страдал и е бил

изкушавай.

Това изразява и Божията съпричастност. Като Глава на тялото, Иисус

споделя със Своите части изпитанията и преследванията. Човекът на

скърби участва във всеки удар, който заплашва да разбие сърцето ни.

Той не просто има информацията за това, което преживяваме, Той го

знае така, като че в същия момент отново го преживява лично. Той чув-

ства заедно с нас.

С това Бог изразява и обещанието си за помощ. Като наш Утешител

Той винаги е до нас, за да ни помага да носим товара си и да избърсва

сълзите ни. Той е до нас, за да превързва раните ни и да обърне в бяг

враговете ни.

И накрая, тази дума обещава и награда. Господ знае всичко, което ние

вършим и страдаме, защото сме едно с Него. Той внимателно регистри-

ра всяко дело на любов, послушание и търпение. И един ден, може би

дори и скоро, Той ще ни върне изобилно.

Ако точно сега преминаваме през мрачна долина на грижи и страда-

ния, нека чуем какво ни казва Спасителят: „Аз зная всичко това." Ние

не сме сами. Той е до нас в долината, Той ще ни преведе безопасно и си-

гурно ще ни отведе на така желаното място на нашето призвание.

328

20. ноември

„Внимавайте да не ви заплени някой с философия и с празна измама,

според човешки предания и първоначалните неща на света, а не според

Христос." Колосяни 2:8

Думата „философия" всъщност означава любов към мъдростта, но е

придобила по-широкото значение на търсене на действителността и

смисъла на живота.

Повечето човешки философии са формулирани на свръхсложен теоре-

тичен език. Те далеч надхвърлят възможностите на обикновените хора.

Предназначени са за онези, които обичат да влагат всичките си интелек-

туални сили, за да изразяват човешките мисли с трудно разбираеми ду-

ми. Честно казано обаче всички човешки философии са напълно неа-

декватни. В нашия текст са наречени „празна измама". Те се основават

на човешките представи за естеството на всички неща и изключват

Христос. За такъв прочут философ като Бертран Ръсел се разказва, че

към края на живота си бил казал: „Междувременно разбрах, че филосо-

фията е напълно изчерпана."

Един мъдър християнин не се оставя да бъде пленен от високопарни-

те безсмислици на съвременните интелектуалци. Той отказва да се пок-

ланя пред олтара на човешката мъдрост. Вместо това той разбира, че

всички съкровища на мъдростта и познанието са скрити в Иисус Хрис-

тос. Вярващият изпитва всички човешки философии с помощта на Бо-

жието слово и отхвърля всичко, което му противоречи.

Той не се чувства малоценен, понеже не може да разговаря с филосо-

фите на техния почти чужд език или не може да следва сложния ход на

мислите им. Не им се доверява дори и само затова, че не са в състояние

да изразят посланието си просто и разбираемо, и се радва, че благовес-

тието е такова, че дори и съвсем прости, дори и глупави хора, могат да

го схванат.

Вярващият разобличава съвременните философии като измами на

змията, която казва: „Ще бъдете като Бога" (Битие 3:5). С това всъщност

човек бива изкушен да издигне разума си над Божиите мисли. Но мъд-

рият християнин се противопоставя на лъжата на Сатана. Той отхвърля

човешките „помисли и всичко, което се издига високо против познани-

ето на Бога" (2. Коринтяни 10:5).

329

21. ноември

„... в Името на Иисус да се поклони всяко коляно от небесните и зем-

ните, и подземните същества и всеки език да изповяда, че Иисус Хрис-

тос е Господ, за слава на Бог Отец. " Филипяни 2:10-11

Каква гледка ще бъде това! Всички колена по целия свят ще се прек-

лонят пред святото Име на Иисус! Всеки език ще изповяда, че Той е

Господ! Бог е решил това и то ще стане със сигурност.

Но забележете, че това не означава, че всички ще се спасят. С това Па-

вел не казва, че всички живи същества в крайна сметка ще приемат

Христос като свой жив и любящ Господ. По-скоро той обяснява, че оне-

зи, които в този живот оказват да Го признаят, ще бъдат принудени да го

направят в следващия живот. Тогава всички ще трябва да се покорят на

Бога.

Джон Стот казва следното в една своя лекция под надслов „Иисус е

Господ": „По време на церемонията по коронясване на Нейно величес-

тво кралицата в Уестминстьрското абатство един от най-вълнуващите

моменти беше, когато кентърбърийският архиепископ, най-висшият

гражданин на страната, непосредствено преди същинската коронация

провъзгласи четири пъти към всички посоки на света - на север, юг, из-

ток и запад: „Господа, представям ви неоспоримата кралица на тази им-

перия. Готови ли сте да й отдадете слава?" И едва когато четири пъти

беше отекнал силен одобрителен вик в църквата, короната беше поло-

жена на главата й." И след това Стот продължава: „Тази вечер аз ви пи-

там, дами и господа: Представям ви Иисус Христос като вашия неоспо-

рим Цар и Господ. Готови ли сте да Му отдадете слава?"

Този настойчив въпрос отеква през всички векове. От мнозина се чу-

ва одобрителния вик: ,Да, Иисус Христос е нашият Господ." От други

идва презрителният отговор: „Ние не искаме този да царува над нас."

Но свитият юмрук един ден ще бъде разтворен насила и коляното, кое-

то досега не се е превивало, ще се поклони пред онзи, чието Име е над

всички имена. Трагичното е, че тогава ще бъде твърде късно. Благодат-

ното време има край. Тогава възможността да се довериш на Спасителя

ще бъде отминала. Онзи, чиято власт сме стъпкали под краката си, то-

гава ще бъде Съдията, седящ на голям бял престол.

Ако Той още не е твой Господ, изповядай Го още сега. Бъди готов да

Му отдадеш слава.

330

22. ноември

„Ако говоря с човешки и ангелски езици, а любов нямам... "

1. Коринтяни 13:1

Когато една млада певица дебютирала на оперната сцена, един критик

писал, че превъзходният й глас сигурно би бил още по-добър, ако няко-

га е била влюбена. Той открил, че любовта още й липсвала. Явно пеене-

то й било технически съвършено, но му липсвала топлината.

Ние също можем да вървим през живота, като спазваме всички пред-

писани правила. Можем да сме честни, достойни за доверие, праведни,

щедри, енергични и смирени. Но всички тези добри качества не могат

да компенсират липсата на любов.

За много от нас е трудно да разберат как могат да даряват и получават

любов. Наскоро четох за един известен човек, който „можел всичко, са-

мо не и да изрази любовта си към хората, които обичал".

Джон Уайт пише в своята книга „Хора в молитва": „Дълги години се

страхувах да бъда обичан. Нямах нищо против самият аз да дарявам на

някой друг любов (или поне това, което смятах за любов), но се чувст-

вах изключително неудобно, когато някой, било то мъж, жена или дете,

се отнасяше с мен прекалено любвеобилно. В нашето семейство не се

бяхме научили как да боравим с любовта. Не се бяхме упражнявали да

показваме или да приемаме любов. С това нямам предвид, че не сме се

обичали, или че не сме имали възможност да го покажем. Но просто

бяхме твърде много англичани в това отношение. И когато аз бях на де-

ветнадесет години и отивах на война, баща ми направи нещо напълно

неочаквано. Той сложи ръцете си на раменете ми и ме целуна. Бях като

ударен от гръм. Не знаех какво трябва да кажа или да направя. За мен

това беше много конфузен момент, докато за баща ми трябва да е било

много тъжно."

Един ден Джон Уайт сънувал сън: Христос стоял пред него и протя-

гал към него ръцете Си с белезите от гвоздеите. Отначало той се почув-

ствал безпомощен и не знаел как да приеме любовта на Иисус. Но пос-

ле се помолил: „О, Господи, искам да взема ръцете Ти, но не мога."

„В мълчанието, което последва после, у мен се надигна сигурността,

че защитната стена, която бях издигнал около себе си, постепенно ще

бъде съборена и аз мога да се науча какво означава да ме обгръща и из-

пълва любовта на Иисус Христос."

Ако сме издигнали около себе си защитни стени, които спират потока

на любовта към нас и от нас, трябва да оставим Господ да събори тези

стени и да ни освободи от страховете, които ни правят студени христи-

яни.

331

23. ноември

„... който търси злото, то ще дойде върху него. " Притчи 11:27

Ако ни е необходимо доказателство за това, че злото се връща, трябва

само да вземем някой вестник, да го отворим наслуки, и веднага ще на-

мерим някое доказателство. Аз веднъж пробвах и случайно попаднах на

следните новини:

Един военопрестъпник от нацистка Германия, който в продължение

на 35 години успешно се укривал в Латинска Америка, сега се самоу-

бил. Страхът от залавяне, присъда и евентуална екзекуция направили

живота му непоносим.

Един 74-годишен мъж бил отвлечен от трима въоръжени мъже, които

после поискали 90,000 долара откуп от сина му. Синът бил известен

търговец на наркотици, който постоянно бягал от полицията.

Един член на американската камара на представителите бил отстра-

нен от длъжността си, защото взел подкуп от някого с обещанието да му

направи някаква политическа услуга. Изглежда, че изключването му ще

е постоянно.

Афганистанските бунтовници продължават да се бият срещу руските

войски. В статията във вестника обаче не се споменава, че наскоро пра-

вителството на Афганистан нареди да бъде срината с будцозери единс-

твената християнска църковна сграда в страната. Може би руската оку-

пация е Божие отмъщение?

Един полицейски капитан излъгал, че колата му е открадната, с на-

деждата да получи голяма сума от застраховката. Досега бил считан за

изключително добър служител и вероятно един ден щял да стане начал-

ник на полицията. Сега бил уволнен от полицейска служба и чакал съ-

дебно разследване.

Понякога и ние като псалмиста се изкушаваме да завиждаме на злите.

Изглежда, че те най-спокойно се обогатяват в този свят и всичко им вър-

ви добре. Но ние забравяме, че при това те неизбежно жънат вина, по-

зор и постоянен страх от залавяне. Често стават и жертва на изнудвачи.

Страхуват се за живота си и за живота на семейството си. Трябва да под-

държат сложни системи за сигурност. Винаги са изложени на риска от

залавяне, скъпи съдебни процеси, парични глоби и затвор. Животът им

се превръща в кошмар, а не в мечтата, на която са се надявали.

Един човек, който добре бил научил този урок, казал веднъж на про-

поведника Сам Джоунс: „Аз знам този стих от Библията и знам, че той

наистина е верен!" Той бил изпитал в живота си, че присъщите на гре-

ха последствия са неизбежни и крайно неприятни.

332

24. ноември

„Тогава той започна да проклина и да се кълне. " Матей 26:74

Един епископ се разхождал един ден сам из градината си и размислял

за събитията от изминалата седмица. Когато изведнъж го връхлетял

споменът за една много конфузна случка, той избухнал в порой от ру-

гатни, които били меко казано твърде солени. Точно тогава от другата

страна на високата ограда по улицата минавал един човек от неговата

църква, който чул не особено духовните слова на своя епископ и замръз-

нал изумен.

Това е случай на тайно псуване - тежко изкушение в живота на много

Божии деца, които иначе живеят сериозно с Господа. Стотици стенат

под товара на този лош навик. Те разбират колко позорно за Господа е

псуването и как омърсява собствения им живот. Но всичките им усилия

да се отучат от този навик се оказват безуспешни.

Нежеланият порой от думи се изсипва обикновено, когато човек е сам

(или поне така си мисли) и е подложен на нервно напрежение. Поняко-

га ругатните са външният израз на натрупан гняв. Понякога по този на-

чин даваме воля на разочарованието си. В случая с епископа това била

естествената му реакция на срама, че е попаднал в такова неудобно по-

ложение.

Но още по-страшен от тормоза на това тайно псуване е страхът, че ня-

кой ден такива думи могат да се отронят от устните ни и на публично

място. Или ако говорим насън. Или ако сме в болницата под упойка.

Петър се върнал към този стар навик в нощта, когато Спасителят бил

изправен пред съда. Когато се разбрало, че той трябва да е бил от дру-

гарите на Иисус от Галилея, той се отрекъл с клетви и проклятия (вж.

Матей 26:74). В спокойно състояние той никога не би направил това, но

сега бил в опасност и крайна нужда и думите му дошли с такава леко-

та, каквато той познавал само от времето преди да повярва.

Въпреки най-добрите ни намерения и най-сериозните ни решения та-

кива думи ни се изплъзват, преди изобщо да успеем да помислим. Те ни

изненадват напълно неподготвени.

Трябва ли да се отчайваме и да се предаваме пред този Голиат в нашия

живот? Не, ние имаме обещание за победа над това изкушение, както и

над всички други (вж. 1. Коринтяни 10:13). Първо трябва да изповяда-

ме греха и да се отвърнем от него, и то всеки път, когато отново изпад-

нем в слабост. После трябва да викаме към Бога и да Го молим Той да

внимава за устните ни. Трябва да Го молим за сила да реагираме спо-

койно и кротко на неприятните обстоятелства в живота си. Понякога по-

мага и разговор с някой друг вярващ - когато в негово присъствие приз-

наем грешката си, се оказва по-лесно да се отучим от вредния навик. И

накрая трябва постоянно да си напомняме, че нашият небесен Отец чу-

ва всичко, дори и хората тук на земята да не го разберат. Мисълта кол-

ко е обидно псуването за Бога, би трябвало наистина да ни спира.

333

25. ноември

„... и бъдете благодарни. " Колосяни 3:15

Благодарното сърце осветлява целия живот. След приключването на

обяда едно от децата казва: „Много вкусно беше яденето, мамо!" Това

изречение създава нова сърдечност в и без това вече щастливото се-

мейство.

Твърде често ние забравяме да изразяваме благодарността си. Веднъж

Господ Иисус изцелил десетима прокажени, но само един-единствен се

върнал при Него, за да Му благодари, и той бил самарянин (вж. Лука

17:17). От това можем да научим две неща. Благодарността е рядка в

света на падналия човек. И когато се среща, често идва оттам, откъдето

най-малко сме я очаквали.

Ние лесно се засягаме, когато сме направили нещо добро за някого, а

той дори няма елементарната учтивост да ни каже „благодаря". От това

обаче трябва да научим как се чувстват другите, когато не им отдадем

благодарността за нещо, което те са направили за нас.

Дори повърхностно четене на Библията ни показва, че навсякъде в на-

пътствията и примерите се набляга колко е важна нашата благодарност

към Бога. Ние имаме толкова много неща, за които трябва да Му бъдем

благодарни - изобщо не можем да ги изброим. Целият ни живот всъщ-

ност трябва да бъде благодарствен псалм за Него.

О, десет хиляди езика и уста хилядократна

ако имах, щях да пея от сърце и от душа

песен благодарсвена след песен

за това, което Бог в Свойта милост ми дари.

Ние трябва да се приучваме към навика да си благодарим един на

друг. Едно сърдечно ръкостискане, едно обаждане по телефона, едно

писмо - какъв подем могат да предизвикат! Един много възрастен лекар

получил от един от своите пациенти кратко благодарствено писмо заед-

но с плащането на сметката за лечението. Той го запазил сред най-скъ-

поценните си притежания - то било първото такова писмо, което бил

получил в целия си живот.

Ние трябва веднага да благодарим за подаръци, за гостоприемство, за

возене с кола, за даване на инструменти назаем, за любезност и за вся-

какви услуги, които ни се правят.

Глупавото е, че твърде често ние смятаме, че тези неща се разбират от

само себе си. Или не ни стига дисциплината да седнем и да напишем

писмо. В този случай трябва да работим над себе си, да придобием на-

вика да благодарим, да развием съзнание за това, което имаме, и за ко-

ето трябва да сме благодарни. И трябва да се упражняваме веднага да

изразяваме признанието си. Защото, когато една благодарност дойде

спонтанно и веднага, тя е двойно по-ценна.

334

26. ноември

„Където няма видение, народът се покварява, а блажен онзи, който

пази закона." Притчи 29:18

Често под това се разбира, че един народ трябва да има цели, към ко-

ито да се стреми. Хората трябва да имат пред очите си програма, ясна

представа за желаните резултати и за стъпките, които ще ги отведат до-

там.

Но думата „видение" тук означава „откровение от Бога". Основната

мисъл е, че там, където Божието слово не е известно и не се почита, хо-

рата се покваряват.

Контрастът на това е във втората част на стиха: „Блажен онзи, който

пази закона." С други думи, пътят на благословението е да се покорява-

ме на Божията воля, която откриваме в Неговото Слово.

Нека първо разгледаме първата част. Там, където хората вече не искат

да знаят нищо за Бога, те стават разюздани в поведението си. Нека

предположим, че една цяла държава се отвърне от Бога и започне да

обяснява всичко на основата на еволюционни процеси. Смята се, че чо-

векът е резултат от чисто природен процес, а не творение на свръхес-

тествено същество. Ако това е така, вече няма основа и за никакви мо-

рални предписания. Нашето поведение е автоматичният резултат от оп-

ределени естествени причини. Лън и Лийн сочат следното в своята кни-

га „Новият морал": „Ако първата жива клетка се е развила чрез еволю-

ция, т. е. чрез чисто естествен процес на една безжизнена планета, ако

човешкият мозък по същия начин е продукт на естествени и материал-

ни сили като един вулкан, тогава е напълно безсмислено да се обвиня-

ва южноафриканското правителство заради политиката на апартейд, за-

щото по същия начин не може да се обвинява един вулкан, че изригва

лава."

Ако Божието слово се отхвърля, вече няма абсолютни принципи за

добро и зло. Тогава моралните норми зависят от отделните хора или от

групи хора, които ги застъпват. Хората стават съдии на собственото си

поведение. Тяхната философия става следната: „Ако имаш добро чувс-

тво, направи го." А ако може да се каже, че „всички правят така", това

вече е достатъчно оправдание.

По този начин хората се покваряват. Те потъват в блудство, прелюбо-

действо и хомосексуализъм. Престъпността и насилието застрашител-

но нарастват. Лъжите и измамите се превръщат във всепризнат начин на

действие. И обществото постепенно се разпада.

„Но блажен онзи, който пази закона." Дори ако останалият свят вил-

нее наоколо, един вярващ може да открие добрия живот във вярата и

послушанието на Божието слово. Това е единственият път, по който ние

трябва да вървим.

335

27. ноември

„Да, идвам скоро." Откровение 22:20

Пророкувано е, че колкото повече наближава краят на този свят, тол-

кова повече хора ще изгубват надеждата, че Иисус Христос може да се

завърне всеки момент. Но истината остава, независимо дали хората я

застъпват, или не.

Фактът е, че Господ Иисус може да се върне всеки момент. Ние не зна-

ем нито деня, нито часа, в който Младоженецът ще дойде, за да вземе

Своята невяста; това означава, че Той би могъл да дойде още днес. Ня-

ма друго пророчество, което да трябва да се изпълни, преди да чуем Не-

говата команда, гласа на архангела и Божията тръба. Вярно е, че тежки

времена очакват Божията църква, докато тя все още живее на земята, но

ужасите на Голямата скръб не са нейната съдба. Ако църквата трябва да

премине през тази скръб, това би означавало, че Господ не може да се

завърне, преди да са минали поне седем години, защото сега, разбира

се, още не сме навлезли в това страшно време.

Множество текстове от Библията говорят, че ние трябва да сме посто-

янно готови за Второто пришествие на Господа. Нека прочетем следни-

те стихове:

„... нашето спасение е по-близо сега, отколкото, когато повярвахме."

(Римляни 13:11)

„Нощта напредна, а денят наближи." (Римляни 13:12)

„Господ е близо." (Филипяни 4:5)

„Защото още твърде малко време и ще дойде Този, който има да дой-

де, и няма да се забави." (Евреи 10:37)

„... защото Господното пришествие наближи." (Яков 5:8)

„А краят на всичко е близо." (1. Петрово 4:7)

Всички тези стихове изглеждат написани, за да създадат у нас впечат-

лението, че пришествието на Господа е непосредствено предстоящо.

Това е събитие, което трябва да очакваме. При това трябва да бъдем

усърдни в служението на Бога и вярно да вършим работата си като Не-

гови управители.

Р. А. Тори е казал: „Непосредствено предстоящото пришествие на

Господа е най-силният аргумент на Библията за един чист, себеотрица-

телен, посветен, отделен от света и активен живот в служение за Него.

В много от нашите проповеди ние подтикваме хората да водят свят жи-

вот и да се трудят старателно, понеже смъртта ни изненадва много бър-

зо. Но Библията никога не се аргументира така. Тя винаги казва: Хрис-

тос идва, бъдете готови, когато Той дойде."

Нашата отговорност е напълно ясна. Слабините ни трябва да са пре-

пасани и светилникът ни да гори, и трябва да бъдем като слуги, които

чакат господаря си (вж. Лука 12:35-36). Не бива да вярваме на онези,

които учат, че нямаме право да очакваме Иисус Христос всеки момент.

Нека по-добре вярваме на предстоящото Му пришествие, да говорим с

голяма радост за него и нека тази истина свети в живота ни.

336

28. ноември

„Но с Божията благодат съм, каквото съм." 1. Коринтяни 15:10

Едно от мъченията в живота, които сами си предизвикваме, е опитът

да бъдем нещо друго, някой, който всъщност никога не е трябвало да

бъдем. Всеки човек е уникално Божие творение. Някой е казал: „След

като Бог ни е създал, Той е счупил калъпа." Той не е искал да се опит-

ваме да променяме Неговото творение.

В тази връзка Максуел Малц пише: „Ти като личност не се състезаваш

с никоя друга личност, просто защото в целия свят няма друг човек,

който да е като тебе или дори от същия вид. Ти си индивид. Ти си уни-

кален. Ти не си като никой друг и не можеш да станеш. От теб не се

очаква да бъдеш като някой друг, и от никой друг човек не може да се

изисква да бъде тако теб."

„Бог не е създал стандартен модел, на който да залепи етикет с над-

пис: „Това е истинският човек." Той е създал всяко човешко същество

като уникален единичен екземпляр, също както е направил всяка сне-

жинка единствена и уникална."

Всеки от нас е плод на Божията мъдрост и любов. Като ни е създал та-

кива, каквито сме, Той е знаел точно какво е вършел. Външният ни вид,

интелигентността ни и дарбите са най-доброто, което Господ е можел

да предвиди за нас. Това е резултатът от Неговото безкрайно знание и

Неговата безгранична любов към нас - Той е направил всичко точно

подходящото за нас.

И така, ако искаме да сме някой друг, това всъщност е обида към Бо-

га. С това ние Му даваме да разбере, че нещо е сбъркал или ни е лишил

от нещо, което би било по-добро за нас.

Ако копнеем да сме някой друг, това е безсмислено желание. В начи-

на, по който Бог ни е направил, и в нещата, които ни е подарил, има

смисъл и цел. Разбира се, можем да подражаваме на добродетелите на

други хора, но това, за което тук размишляваме, е по-скоро какво пред-

ставляваме като Божии творения.

Ако ходим през този живот, постоянно недоволни от Божия план за

него, биваме направо парализирани от чувства на малоценност. Но тук

изобщо не става дума за това какво струваме. Ние не сме малоценни,

ние сме уникални.

Опитът да станем някой друг е обречен на неуспех от самото начало.

Това е така немислимо, както ако малкият ни пръст се опиташе да пое-

ме функцията на сърцето. Това никога не е било Божието намерение и

просто не действа.

Правилното отноншение е да кажем заедно с Павел: „С Божията бла-

годат съм, каквото съм." Ние трябва да се радваме на това, което сме

според ясния план на Бога, и да вземем решение да употребяваме това,

което сме, и което имаме, колкото може повече за слава на Господа. Със

сигурност има много неща, които никога няма да можем да направим,

но има и други, които можем, и които никой друг не може.

337

29. ноември

„Аз не мога да върша нищо от Себе Си. " Йоан 5:30

На два пъти в пета глава на Евангелието от Йоан Господ Иисус казва,

че не може да върши нищо от Себе Си. В ст. 19 се казва: „Истина, исти-

на ви казвам: Синът не може да върши от само Себе Си нищо", а тук, в

ст. 30, същата мисъл се явява отново.

Когато четем този стих за първи път, можем да се разочароваме. Той

изглежда казва, че Иисус е бил ограничен във властта Си, също както

сме ние, хората. Но ако Той е Бог, както сам е казвал, трябва да бъде все-

могъщ. Как би могъл тогава да каже, че от Себе Си не може да направи

нищо? И действително, враговете на евангелието са цитирали този

стих, за да докажат, че Иисус не е бил нищо повече от обикновен човек

с неговата човешка недостатъчност.

Но нека разгледаме стиха по-подробно! Тук нашият Господ не говори

за Своята физическа сила. Това, на което Той набляга, е че Той така

стрикно се придържа към волята на Своя Отец, че не би могъл да нап-

рави нищо по Своя собствена инициатива. В морално отношение Той е

бил така съвършен, че не е можел да действа своеволно. Той не е искал

да върши нищо друго освен Божията воля.

Аз и ти не можем да твърдим, че не можем да направим нищо от само

себе си. Твърде често ние действаме независимо от Господа. Взимаме

решения, без да Го попитаме преди това. Поддаваме се на изкушения с

пълното съзнание, че съгрешаваме. Поставяме собствената си воля над

Божията воля. Господ Иисус обаче не е можел да направи нищо такова.

Затова тези стихове не доказват, че Иисус Христос е бил слаб и огра-

ничен, а точно обратното — че е бил божествен и съвършен. Това се виж-

да ясно, ако се прочете целият пасаж, а не се спре до средата. В ст. 19

Иисус казва: „Синът не може да върши от само Себе Си нищо, освен то-

ва, което вижда да върши Отец; защото това, което Той върши, същото

върши и Синът." С други думи, Синът не може да действа независимо

от Отца, но Той може да върши всичко, което и Отец върши. И така,

всъщност това е заявление на Иисус, че Той е равен с Бога.

А целият ст. 30 гласи: „Аз не мога да върша нищо от Себе Си; както

чувам, така и съдя; и съдът Ми е справедлив, защото не търся Моята во-

ля, а волята на Отца, който Ме е пратил." Това означава, че Иисус е взи-

мал Своите решения само въз основа на напътствията, които е получа-

вал от Своя Отец, и че пълното Му подчинение на Божията воля е било

гаранцията за това, че тези решения са правилни.

Дж. С. Бакстър сочи, че този пасаж съдържа седем ясни заявления на

Иисус, че е равен на Бога. Той е равен на Бога в Своето действие (ст.

19), в Своето знание (ст. 20), във възкресяването на мъртвите (ст. 21,

28-29), в съденето (ст. 22, 27), в почитта (ст. 23), в даряването на вечен

живот (ст. 24-25) и в това, че сам има живот в Себе Си (ст. 26). Нашият

Спасител наистина не е слабо, крехко творение с ограничена мощ. Той

е всемогъщият Бог, приел човешка плът и кръв.

338

30. ноември

„Носете си товара един на друг и така ще изпълните Христовия за-

кон. " Галатяни 6:2

„... защото всеки ще носи своя си товар." Галатяни 6:5

Ако човек прочете тези стихове повърхностно, лесно може да остане

с убеждението, че те са в явно противоречие. В първия се казва, че тряб-

ва да си помагаме един на друг в носенето на товара, а във втория - че

всеки трябва да носи собствения си товар.

Думата, която е преведена като „товар" в ст. 2, означава всичко, което

потиска човека духовно, емоционално и физически. В непосредствения

контекст става дума за тежкия товар на вина и безнадеждност,"к'6йто об-

ременява живота на един човек, заловен в прегрешение (вж. ст. 1). Ние

помагаме на такъв брат, ако с любов го прегърнем през рамото и го спе-

челим отново за живот в общение с Бога и Неговия народ. Но товарът

се състои и от грижи, нужди, изкушения и разочарования в живота, с

които от време на време трябва да се справяме. Ние носим един на друг

товара си, като взаимно се утешаваме, насърчаваме, споделяме помеж-

ду си материалните неща и си даваме полезни съвети. Това означава, че

се поставяме на мястото на другия, за да разберем проблемите му, дори

и това да ни струва много. Ако правим това, ние изпълняваме Христо-

вия закон, а именно да обичаме ближния си. Проявяваме любовта по

съвсем практически начин, като даваме нещо за другите и сами се из-

разходваме за тях.

„Товарът" в ст. 5 означава нещо съвсем друго. Тук товарът е просто не-

що, което трябва да се носи, без да се уточнява леко ли е, или тежко. С

това Павел има предвид, че всеки трябва да носи собствената си отго-

ворност, когато се яви пред Христовото съдилище. Тогава вече няма да

има значение как сме се представили в сравнение с другите. Ще бъдем

преценявани въз основа на собствените си дела, така, както са записа-

ни. Съответно ще получим наградата си.

Връзката между двата стиха ми изглежда следната: когато един човек

изправи някой друг, хванат в прегрешение, той лесно би могъл да по-

падне в друга клопка, като започне да чувства превъзходство. Ако някой

носи товарите на някой паднал брат, би могъл да си помисли, че вече

стои на по-високо духовно ниво. Тогава той се чувства много по-добър

в сравнение с този, който е извършил греха. Павел обаче му напомня, че

когато самият той застане пред Господа, ще трябва да отговаря за собс-

твените си дела и за собствения си характер, а не за действията на ня-

кой друг. Там ще трябва съвсем сам да понесе товара на своята отговор-

ност.

И така, тези два стиха не си противоречат, а са в много тясна връзка

помежду си.

339

1. декември

„Ако ... чуеш, ... тогава да разследваш, да издириш и добре да разпи-

таш, и ето, ако е истина и е сигурно... " Второзаконие 13: 12, 14

Когато се чуел слух, че народът в някои от израилевите градове бил

оставил Бога и се покланял на идоли, трябвало първо да се проведе под-

робно разследване, преди да се предприемат някакви наказателни мер-

ки.

И ние трябва да бъдем също така предпазливи, когато чуем някой слух

или клюка. Първо трябва да зададем шест въпроса за проверка: От слух

ли знам тона, или съм го чул лично? Разследвал ли съм сам? Издирил ли

съм? Разпитал ли съм добре? Истина ли е? Сигурно ли е?

Наистина би било добре да подходим с такава точност и предпазли-

вост, преди да предадем нататък някоя сензационна новина, каквато от

време на време се появява в религиозните среди. Ето няколко примера.

Преди известно време се разнесе слухът, че в пристанището на Ню

Йорк се складират камъни, с които ще бъде изграден отново храмът в

Ерусалим. Някои християни много възторжено разпространиха тази но-

вина, но скоро бяха изобличени, когато се разбра, че в това няма и сле-

да от истина.

Друг път се разчу, че учените били обработили с компютър огромно

количество данни за определяне на календара в хода на историята и че

резултатите потвърждавали библейския разказ за дългия ден на Иисус

Навиев. Вярващите, които са жадни за всяка новина, която потвържда-

ва твърдения на Библията, веднага усърдно разпространиха тази исто-

рия в списания и лекции. Но после сапуненият мехур се спука — нови-

ната се оказа безпочвен слух.

Наскоро беше измислено математическо изчисление, което да покаже,

че някоя много омразна фигура от обществения живот може би е Ан-

тихристът. Изчислението се правело така: на всяка буква от името на

човека се приписва число. След това следва поредица от събиране, из-

важдане, умножение и деление, в резултат на което се получава число-

то 666. Разбира се, това не доказва абсолютно нищо. Математическите

изчисления могат да се направят така, че името на който и да било про-

изволен човек да даде като резултат 666.

Аз имам една християнска брошура, в която пише, че в последните

дни от живота си Чарлз Дарвин се бил отрекъл от еволюцията и се вър-

нал към своята вяра в Библията. Това може и да е вярно, и на мен ми се

иска да го вярвам. Може би един ден ще разбера дали наистина е вярно.

Но досега не съм намерил никакви доказателства за тази история и не

смея да я разпространявам, докато не не мога да я потвърдя.

Ние бихме си спестили много конфузни моменти и бихме запазили

християнството от ситуации, които го представят в лоша светлина, ако

винаги прилагахме шестте въпроса за проверка, които откриваме в

днешните стихове.

340

2. декември

„... като си говорите с псалми и химни и духовни песни, като пеете и

възпявате в сърцето си Господа. " Ефесяни 5:19

Пеенето е тясно свързано с изпълването със Светия Дух, като че ли

песента е едно от естествените следствия на това изпълване. Може би

на това се дължи, че почти всички големи съживителни движения в ис-

торията винаги са били съпроводени от песни.

Никоя друга група хора няма толкова много неща за възпяване като

християните и никой народ на земята няма такова богато наследство от

псалми, химни и духовни песни. Нашите химни изразяват на величест-

вен език това, което толкова често чувстваме, но не можем да формули-

раме с думи. Някои песни съдържат и мисли, които далеч надхвърлят

собствената ни опитност - химни на пълно отдаване като например

,3сичко предавам на Иисус". Но и ние можем да пеем такива песни ка-

то израз на нашата цел и надежда.

При християнските песни не са толкова важни ритъмът или мелодия-

та, или хармонията. Същественото е посланието да идва от сърцето и да

се издига към Бога със силата на Светия Дух. Мери Баули изразява то-

ва така:

О, Господи, няма значение колко красиво Ти пеем.

Само докоснатото от Духа сърце може наистина да ти принесе нещо.

Божият Дух може да използва песните по същия начин както и пропо-

вядването на Словото. Майката на Гратан Гинес чула един ден един се-

лянин, който си пеел, докато орял, и от това размислила още веднъж и

не отишла на реката, където смятала да се удави. Д-р Гинес казва по-

късно: „Всичко, което съм за Бога, всъщност дължа на един обикновен

селянин християнин, който пеел за слава на Бога, докато вършел тежка-

та си работа."

Онези, които служат чрез християнска музика, трябва обаче винаги да

се пазят от две опасности. Едната е, че собственото Аз може внезапно

да се надигне и да се направи на важно. Както при другите форми на об-

ществено служение, и тук е много лесно човекът да излезе на преден

план. Винаги съществува изкушението да искаме да направим на хора-

та впечатление със собствения си талант, вместо да пеем за слава на Бо-

га и за благословение на Божия народ.

Другата опасност е да пеем и свирим по-скоро за развлечение откол-

кото за изграждане. Напълно е възможно да пеем думите с високо музи-

кално майсторство, но въпреки това посланието да не достига до сърца-

та на слушателите. А можем и да въодушевяваме хората с песни, които

нямат стойност като смисъл, които са глупави и повърхностни и с това

безчестят Господа, когото обичаме.

Различните култури имат и различен музикален вкус, но навсякъде

песните трябва да бъдат сериозни от гледна точка на учението, почти-

телни спрямо Бога и духовно изграждащи. 341

3. декември

„... онзи, който едно време ги е гонил, сега проповядва вярата, която

някога еразорявал. " Галатяни 1:23

Когато Савел от Tape повярвал, църквите в Юдея чули, че този заклет

враг на християнската вяра сега бил станал пламенен проповедник и за-

щитник на благовестието. Това било много изумително обръщение.

И в сегашни времена е имало такива впечатляващи случаи, при които

хора са се обръщали така радикално.

Лорд Лигьлтън и Джилбърт Уест решили заедно да опровергаят вяра-

та на поддръжниците на Библията. Литълтьн искал да събере доказател-

ства срещу разказите за обръщението на Савел, а Уест смятал да дока-

же недвусмислено, че възкресението на Иисус Христос не е нищо пове-

че от мит. „И двамата трябвало да признаят, че доста са отвикнали от

четене на Библията, но дошли до убеждението, че ако искат да са чест-

ни, трябва поне да изследват основно наличните доказателства. Често

сравнявали работата си по различните теми. При един от тези разгово-

ри Литълтьн споделил със своя приятел, че постепенно придобива чув-

ството, че във всичко това може и да има нещо. Другият отговорил, че

и той е бил малко смутен от резултатите на изследването си. Когато нак-

рая двете книги били завършени, двамата автори се срещнали отново и

установили, че всеки от тях в крайна сметка, вместо да напише книга

против вярата, е потвърдил и подкрепил тезите, които преди това искал

да осмее. И така, те се съгласили, че след като са проверили подробно

всички доказателства като правни експерти, вече не им оставало нищо

друго, освен честно да признаят това, което свидетелствали библейски-

те разкази и по двете теми." Книгата на лорд Литълтън била публику-

вана под заглавието „Обръщението на Павел", а книгата на Уест — под

заглавието „Възкресението на Иисус Христос".

Робърт Ингерсол, който изобщо не бил християнин, вдъхновил Лю

Уолъс, който пък бил твърде безразличен към религиозните въпроси, да

напише книга, която да доказва, че разказите за Иисус Христос са не-

верни. Уолас прекарал години наред в изследвания по тази тема, за го-

ляма скръб на жена си, която принадлежала към методистката църква.

После започнал да пише. И когато бил завършил почти четири глави,

трябвало да признае, че разказите за Иисус Христос просто са верни.

Паднал на колене, покаял се и де соверил на Христос като свой Господ

и Спасител. По-късно написал книгата „Бен Хур", в която Христос е

представен като Божият Син.

Франк Морисън искал да напише история, свързана с Иисус, но поне-

же не вярвал в чудеса, решил да се ограничи само до седемте дни пре-

ди Разпятието. Но когато прочел съответните библейски разкази, той

разширил темата и включил и Възкресението. И скоро се убедил, че

Христос наистина е възкръснал, приел Го като свой Спасител и написал

книгата: „Кой е отместил камъка?" Първата глава носи многозначител-

ното заглавие „Книгата, която не искаше да се напише".

Библията е жива и действена и по-остра от всеки двуостър меч. Тя е

най-доброто доказателство сама за себе си.

342

4. декември

„... иго изпълних с Божия Дух... и във всякакво изкуство. "

Изход 31:3

Днешният стих се отнася за Веселеил, който бил подготвен от Божия

Дух да надзирава изграждането на светилището. Той бил умел в рабо-

тенето на злато, сребро и бронз, можел да сече камъни и да ги влага, и

да изрязва дърво. Божият Дух го бил направил изкусен във всички тези

практически работи.

В един календар се цитира Е. Трамп, който бил казал: „Ние като цяло

пропускаме тази страна на служението на Светия Дух. Дали във фабри-

ката, или в офиса, или в домакинството, вярващият навсякъде може да

има помощта на Светия Дух при ежедневната си работа. Един човек, ко-

гото добре познавам, е превърнал заводския си тезгях в олтар. Една на-

ша Марта е превърнала кухненската си маса в център на грижа и обще-

ние. А един друг е превърнал бюрото си в офиса в амвон, от който го-

вори и пише, и поверява ежедневните неща на Господа и Царя."

В Назарет днес има една християнска болница, която приема предим-

но арабски пациенти. На партера на тази болница има параклис. Но ко-

гато някой проповедник стане да говори в нея, той не се качва на амвон,

а застава зад един лъснат до блясък дърводелски тезгях с дървено мен-

геме на единия край. Това е един хубав спомен за това, че нашият Гос-

под е живял като син на дърводелец в Назарет и вероятно самият Той е

работил като такъв.

Един лекар в западните щати се стараел да лекува не само тялото на

своите пациенти, но и душата им. Понякога, когато говорел в кабинета

си с някого и го бил прегледал основно, той предполагал, че проблеми-

те му са по-скоро душевни, отколкото физически. Тогава още същата

вечер отивал в дома на този пациент и звънял на вратата. Човекът отна-

чало се стряскал, когато го виждал. Но после докторът любезно казвал:

„Сега искам да ви посетя не като лекар, а като приятел. Искам да пого-

воря с вас за нещо. Имате ли нещо против да вляза?" Разбира се, паци-

ентът нямал нищо против и така докторът влизал и си говорел с него за

духовните му нужди. Обяснявал му, че Господ Иисус може да даде ре-

шение на тези проблеми. Много от неговите пациенти предавали живо-

та си на Господа и започвали да Му служат. Много хора ще бъдат вечно

благодарни на този лекар за неговото служение и за това, че се е погри-

жил за душата им също както за физическите им болести.

Господ и днес има много необичайни амвони по целия свят. Много

християни са се научили как могат да превърнат ежедневните си зани-

мания в дело на Царя.

343

5. декември

„Видях страданието на народа Си ... и чух вика им поради притесни-

телите им; да, познах неволите им." Изход 3:7

В живота има много сериозни кризисни ситуации, в които Сатана пус-

ка в действие тежката си артилерия против Божия народ. Тогава небето

е черно, земята се тресе и изглежда, че няма и искрица надежда. Но Бог

е обещал, че в моментите на крайна нужда Той ще изпрати подкрепле-

ние на народа Си. Божият Дух издига знаме срещу дявола, и то точно в

необходимия момент.

Изгледите са били мрачни за Божия народ, когато той живеел в робс-

тво под властта на египетския тиранин. Хората се превивали под това-

ра и камшиците на надзирателите. Но Бог не бил безразличен към това.

Той добре чувал стоновете им. И призовал Мойсей да се яви пред фара-

она и накрая да изведе народа на свобода.

По времето на съдиите чужди нашественици потискали и тормозели

израилевите племена. Но в най-тъмния час Бог издигал спасители, кои-

то отблъсвали врага и установявали мир.

Когато Сенахирим, асирийският цар, излязъл с войската си срещу

Ерусалим, изглеждало сигурно, че Юда ще бъде пленен. По човешки

нямало никаква възможност да се спре гигантът нашественик. Но Анге-

лът Господен преминал през нощта през асирийския стан и избил

185,000 души (вж. 4. Царе 19:32-37).

Когато Естир била царица на Персия, врагът се погрижил да дьде из-

даден указ, който не можел да се променя, за избиването на всички

юдеи в царството. Но дали Бог бил безсилен пред този закон на мидя-

ните и персите? Ни най-малко. Той обърнал нещата така, че бил изда-

ден друг указ, който разрешавал на юдеите да се защитят в този съдбо-

вен ден. И те, разбира се, постигнали решителна победа.

Когато Савонарола видял бедността, потисничеството и неправдата,

които се ширели из цяла Флоренция, той се превърнал в знаме в ръката

на Светия Дух и въвел основни реформи.

Когато Мартин Лутер започнал да се бори срещу продаването на ин-

дулгенции и други грехове на църквата, в мрачните векове изгряла свет-

лина.

Кръвожадната кралица Мери унищожавала истинската християнска

вяра в Англия и Шотландия. Но в това отчаяно време Бог призовал един

мъж на име Джон Нокс.„Нокс паднал по очи в праха пред Бога и цяла

нощ Го умолявал да отмъсти за Божиите избрани и да му даде Шотлан-

дия; иначе искал да умре. И Господ му дал Шотландия и свалил крали-

цата от престола."

Може би ти преживяваш една от най-страшните кризи в живота си. Не

се страхувай. Божият Дух ще ти изпрати подкрепление точно в правил-

ния момент и ще те изведе на свобода, където можеш да си отдъхнеш.

Довери Му се!

344

6. декември

„Когато Ефрем говореше, наставаше трепет; той се издигна в Изра-

ил, но съгреши чрез Ваал и умря." Осия 13:1

В думите на праведния има огромна сила и авторитет. Когато той го-

вори, това влияе върху живота на другите хора. Думите му тежат. Хора-

та го гледат като един, който заслужава респект и послушание.

Но когато същият този човек падне в грях, той изгубва всякакво поло-

жително влияние върху другите. Авторитетният тон се изгубва от думи-

те му. Хората вече не очакват съвет от него. И ако той все пак се опита

да дава съвети, е много възможно да го погледнат с горчивина и да му

кажат: „Лекарю, изцели себе си!" Или: „Извади първо гредата от окото

си, и чак после можеш да извадиш и съчицата от моето." Устните на та-

къв човек са като запечатани.

Това още повече подчертава колко е важно да имаме последователно

християнско свидетелство до края на живота си. Важно е да започнем

добре, но не е достатъчно. Ако престанем да сме бдителни в по-ната-

тъшния си път, ясните ранни дни бързо се помрачават от мъглата на по-

зора.

„Когато Ефрем говореше, наставаше трепет." Уилиямс пише за това в

един коментар: „Когато Ефрем все още ходел с Бога, както в дните на

Иисус Навиев, той говорел с авторитет и хората треперели пред него.

Той имал положение на достойнство и сила. Но се отклонил към идоло-

поклонството и станал духовно мъртъв... Християнинът притежава мо-

ралната си сила и достойнство дотогава, докогато сърцето му е напъл-

но владяно от Христос и е свободно от всякакво идолослужение."

Гедеон е още един такъв пример. Господ бил с този могъщ и смел

мъж. С армия от само 300 души той победил мадиамците, които били

войска от 135,000. После, когато израилевите мъже искали да го напра-

вят цар, той отказал, и това било мъдро, защото той бил разбрал, че са-

мо Господ е правомерният цар.

Но след като бил постигнал блестящи победи и успешно бил издър-

жал много сериозни изкушения, накрая той се препънал в едно наглед

дребно нещо. Той помолил войниците си да му дадат златните обици,

които били плячкосали от исмаиляните. И от тези обици си направил

свещеническа одежда, която се превърнала в идол за Израил и примка

за Гедеон и семейството му.

Разбира се, ние знаем, че винаги, когато сме се провалили, можем да

дойдем отново при Бога. Можем да изповядаме греха си и да намерим

прошка при Него. Знаем, че Той дори може да ни върне годините, кои-

то са погълнали скакалците, т. е. Той може да ни направи способни да

наваксаме изгубеното време. Но никой не може да отрече, че е по-доб-

ре изобщо да избегнем падането, вместо да се възстановяваме от него.

По-добре е въобще да не разрушаваме християнското си свидетелство,

отколкото впоследствие мъчително да го изграждаме наново. Бащата на

Андрю Бонар постоянно му повтарял: „Момче, моли се и двамата да из-

държим добре до края!" Нека и ние се молим за това - да завършим пъ-

тя си с радост и да достигнем целта! 345

7. декември

„... но най-голямата от тях е любовта." 1. Коринтяни 13:13

Любовта е побеждаващата сила в един свят, изпълнен с омраза, раздо-

ри и егоизъм. Тя може да постигне това, което никоя друга добродетел

не може, и в този смисъл е царицата на всички благодатни дарби. Лю-

бовта отвръща на лошото отношение с любезност. Тя дори моли Бога за

милост за убийците си. Тя не постъпва себично, дори и всички наоколо

да отстояват твърдо правата си. Тя се раздава, докато не й остане нищо

повече.

Един ден един индиец яздел слона си по улицата и постоянно го удрял

с желязна пръчка, за да върви по-бързо. Изведнъж пръчката се изплъз-

нала от ръката му и със силно дрънчене паднала на паважа. Тогава сло-

нът бързо се обърнал, взел я с хобота си и я подал на господаря си. Та-

кава е любовта.

В една басня на Езоп става дума за един облог между слънцето и вя-

търа кой от двамата по-бързо ще накара човека да съблече палтото си.

Вятърът духал свирепо, но колкото повече духал, толкова по-плътно се

увивал човекът в палтото си. После слънцето изгряло над него и той

веднага се съблякъл. Слънцето го променило с топлината си. Такава е

любовта.

Сър Уолтър Скот разказва, че веднъж хвърлил камък по едно улично

куче, и то така силно и така точно, че счупил крака на животното. И до-

като стоял и се укорявал, кучето изкуцукало до него и го близнало по

ръката, с която бил хвърлил камъка. Такава е любовта.

Стантън обсипвал президента Линкълн с ругатни и обиди, наричал го

„прост, смехотворен клоун" и „истинска горила". Казвал, че хората са

глупаци, защото пътуват до Африка, за да видят горила, след като могат

да видят една и в Спрингфийлд. Но Линкълн му обърнал и другата бу-

за. По-късно той дори определил Стантън за свой военен министър и

настоявал, че това е най-подходящият човек за този пост. Когато впос-

ледствие Линкълн бил застрелян, Стантън заплакал, стоейки над мърт-

вия, и казал: „Тук почива най-великият властник, когото човечеството

някога е виждало." Линкълн го бил покорил, като му обърнал и другата

си буза. Такава е любовта.

Е. Стенли Джоунс пише: „Като обърнем и другата си буза на врага си,

ние го обезоръжаваме. Той ни удря по лицето; но с нашата морална сме-

лост ние го удряме право в сърцето, като му обръщаме и другата буза.

С това враждебността му се срива от само себе си. Така врагът ни из-

чезва. Ние се отърваваме от врага си, като се отървем от неговата враж-

дебност... Светът лежи в краката на човека, който има силата да отвър-

не на удара, но кой е този, който има силата да не отвърне на удара? А

това е сила - истинската сила."

Понякога може да изглежда, като че ли може да се постигне повече,

ако се кажат няколко остри думи, ако се отплати око за око и зъб за зъб,

и ако човек отстои правата си. Тези методи положително имат известна

сила. Но по-голямата сила е на страната на любовта, защото тя не задъл-

бочава враждата, а превръща враговете в приятели.

346

8. декември

„Понеже присъдата срещу зло дело не се изпълнява бързо, затова сър-

цето на човешките синове е напълно предадено в тях да вършат зло."

Еклисиаст 8:11

Докато пиша тези редове, в Америка се надига вълна от обществено

възмущение поради нарасналата престъпност в страната ни. Хората ис-

кат ред и право. Изглежда, че законите и съдилищата ни дори облагоде-

телстват престъпниците, а жертвите на престъпления не получават ни-

какво или почти никакво възмездие. Съдебните процеси се проточват

безкрайно и често накрая адвокатите на обвиняемите успяват да ги спе-

челят, като намират и използват някакви съвсем абсурдни пропуски в

закона.

За всеобщата несигурност допринасят и изявленията на либерални со-

циолози, психиатри и други „специалисти". Те подчертават, че смърт-

ното наказание е неразумно и нечовешко. Привеждат доказателства, че

страхът от наказание не действал възпиращо на престъпниците. Смятат,

че решението е рехабилитация, а не наказание.

Но те не са прави. Колкото повече един човек разчита, че ще му се раз-

мине, толкова по-лесно ще извърши престъпление. Или ако знае, че

присъдата ще е мека, още по-смело ще поеме риска да бъде хванат. Ако

очаква процесът да повлече след себе си още безброй други процеси,

това също го насърчава. И въпреки всичко, което казват „специалисти-

те", смъртното наказание действа плашещо.

Едно популярно списание писа в едно изследване на нарастващия

брой на престъпленията, че „една от причините е, че в изчерпаната

правна система на Америка няма действено плашещо средство. Всички

институции са единни, че наказанието трябва да се изпълнява сигурно

и бързо, за да бъде заплахата от него достоверна. Но понеже процесите

са претоварени с различни процедури, наказанието не се изпълнява ни-

то сигурно, нито бързо. Един експерт криминолог наскоро заяви, че на

всеки човек, който е порядъчен, понеже обича правдата, се падат 10,000

други, които се държат добре единствено понеже се страхуват от нака-

зание. А Исаак Ерлих от Чикагския университет казва, че има статисти-

ка, според която новината за екзекуцията на един убиец предотвратява

17 други убийства."

Реформите и рехабилитацията не са решението. Те винаги са се про-

валяли и не могат да променят човека. Ние знаем, че само новорожде-

нието чрез Божия Дух може да превърне грешника в светия. Но за съ-

жаление твърде малко от официалните институции се съгласяват с това,

както за самите себе си, така и за своите затворници.

Най-доброто, което могат да направят, е да се отнесат много сериозно

към днешния стих: „Понеже присъдата срещу зло дело не се изпълнява

бързо, затова сърцето на човешките синове е напълно предадено в тях

да вършат зло." Едва когато наказанието се изпълнява бързо и справед-

ливо, ще има спад на престъпността. Решението е писано в Библията.

Само хората да искаха да го приложат!

347

9. декември

„... но благодарение да бъде на Бога, който ни дава победата чрез на-

шия Господ Иисус Христос!" 1. Коринтяни 15:57

Никое създание не може да обхване величината на победата, която

Господ Иисус е спечелил на кръста на Голгота. Той е победил този свят

(вж. Йоан 16:33). Той е осъдил Сатана, княза на този свят (вж. Йоан

16:11). Той е възтържествувал над властите и силите (вж. Колосяни

2:15). Той е победил смъртта така, че тя е погълната победоносно (вж.

1. Коринтяни 15:54,55,57).

А Неговата победа сега е и наша победа. Също както победата на Да-

вид над Голиат е означавала спасение за целия Израил, така и славният

триумф на Христос важи за всички, които Му принадлежат. Затова мо-

жем да пеем:

Иисус дойде, Спасителят мощен,

разби дома на силния въоръжен.

Строши резетата на неприятеля,

изведе пленниците с песен.

Сатана, усещаш ли силния?

Иисус дойде, Спасителят мощен!

Ние сме победители чрез Този, който ни възлюби, защото „нито

смърт, нито живот, нито ангели, нито власти, нито сегашното, нито бъ-

дещето, нито сили, нито височина, нито дълбочина, нито кое да било

друго създание ще може да ни отлъчи от Божията любов, която е в

Христос Иисус, нашия Господ." (Римляни 8:38—39)

Гай Кинг разказва за едно момче, което чакало на гарата влака, с кой-

то се връщал местният футболен отбор след важен мач. Момчето се

втурнало към първия играч, който слязъл от влака, и задъхано попита-

ло: „Кой спечели?" И после хукнало по перона, като викало възторже-

но: „Ние спечелихме! Ние спечелихме!" Гай Кинг наблюдавал това и си

помислил: „Гледай ти, какво всъщност е допринесло това момченце за

победата? Какво общо имало то с борбата на терена?" Естествено отго-

ворът е: „Абсолютно нищо." Но понеже живеело в същия град, то се

идентифицирало с тамошния футболен отбор и най-естествено приема-

ло победата като своя собствена.

Веднъж чух за един французин, който много бързо се превърнал от

победен в победител, като просто сменил гражданството си. Това било,

когато Уелингтън, железният херцог на Англия, постигнал прочутата си

победа над Наполеон при Ватерлоо. Отначало французинът принадле-

жал към победените, но в този ден той станал британски гражданин и

можел вече да счита победата на Уелингтън за своя.

По рождение ние всички сме поданици на Сатана и затова сме на стра-

ната на победения. Но в мига, в който признаем Христос за свой Господ

и Спасител, ние преминаваме от поражение към победа.

348

10. декември

„... но Прискила и Акила, като го чуха, го прибраха и му изложиха по-

точно Божия път." Деяния 18:26

Когато обясняваме на хората пътя на спасението, е изключително важ-

но посланието ни да е ясно и да избягваме всичко, което би могло да ги

обърка. Те обикновено са и без това достатъчно объркани, понеже Са-

тана е „заслепил ума им" (вж. 2. Коринтяни 4:4).

Ето един пример за това, че ние често казваме неща, които озадачават

невярващите хора. Например, започваме да свидетелстваме за вярата си

на един млад човек, с когото тъкмо сме се запознали. Доста скоро той

ни прекъсва и казва: „Аз не съм религиозен. Опитах веднъж, но това до

никъде не ме доведе." На това може би ние отговаряме: „Аз също не

съм религиозен и не ви проповядвам никаква религия."

Нека спрем за момент дотук. Можем ли да си представим колко обър-

кващо действа това на човека? Ние му говорим за неща, които са оче-

видно религиозни, след което му казваме, че не сме религиозни. Това

вече е достатъчно, за да го откаже.

Разбира се, ясно е какво имаме предвид. Искаме да кажем, че не под-

канваме човека да се присъедини към дадена църква или вероизповеда-

ние, а да изгради лично взаимоотношение с Иисус Христос. Ние не про-

повядваме религия, а една личност. Не предлагаме реформа и спазване

на определени правила, а основна промяна на човека и нов живот.

Но когато човекът чуе думата „религия", той я свързва с всичко, кое-

то се отнася до Бога, поклонението и богослужението. За повечето хора

тази дума означава система от убеждения и определен стил на живот,

свързан с отношението на човека с Бога. И ако му кажем, че не сме ре-

лигиозни, за него това веднага означава, че трябва да сме или атеисти,

или езичници. И преди още да имаме възможността да обясним какво

всъщност имаме предвид, той вече ни е категоризирал или като атеисти

и невярващи, или като някакви лицемери, които очевидно крият нещо и

се правят на нещо, което не са.

А и действително не е вярно, ако кажем, че не сме религиозни. Ние

вярваме в основните учения на християнската вяра. Вярваме, че онези,

които изповядат вярата в Иисус Христос, трябва да покажат това и с жи-

вота си. Вярваме, че чистата и истинска религия се проявява в това, да

се грижим за сираците и вдовиците и да пазим себе си неопетнени от

света (вж. Яков 1:27).

Ние просто не вярваме, че религията може да ни спаси. Единствено

живият Христос може да ни спаси. Ние не вярваме в разводнената фор-

ма на християнството, която днес е така широко разпространена. Не

вярваме в някаква система, която уверява човека, че може с добрите си

дела или заслугите си да отиде в рая. Но трябва да можем да обясним

на хората това, без да ги объркваме с изречения като: „Аз изобщо не съм

религиозен." Нека не си играем на думи, когато става дума за душите на

хората. 349

11. декември

„Да вложите тези мои думи в сърцето си и в душата си и да ги вър-

жете като знак на ръката си, и да бъдат като превръзки над очите

ви." Второзаконие 11:18

Днешният библейски стих е непълен, ако не добавим към него и три-

те следващи стиха. Ето ги:, Да учите на тях синовете си, като говорите

за тях - когато седиш в къщата си, когато ходиш по пътя, когато лягаш

и когато ставаш. И да ги написваш на стьлбивете на вратите на къщата

си и на портите си, за да се умножат дните ви и дните на синовете ви в

земята, за която Господ се закле на бащите ви да им я даде, като дните

на небето над земята." Тук имаме едно точно описание на мястото, ко-

ето Божието слово трябва да заема в живота на Неговия народ. Ако те-

зи условия са изпълнени, вярващите ще могат да преживеят рая на зе-

мята.

Първо, ние трябва да учим наизуст Словото или, както казва текстът,

да го влагаме в сърцето си и в душата си. Човекът, който знае наизуст

големи части от Светото Писание, обогатява собствения си живот и раз-

ширява и възможностите си да бъде благословение за други.

После Словото трябва да бъде вързано на ръцете и над очите ни. Това

не означава, че трябва да си направим филактерии, както мислят някои,

а че действията (ръцете) и желанията (очите) ни трябва да бъдат под

властта на Иисус Христос.

Божието слово трябва да бъде централната тема на нашите разговори

у дома. Освен това всяко семейство трябва да си има своя „олтар" - сво-

ето време за ежедневно общение с Бога, когато се чете Неговото слово

и членовете на дома се молят заедно. Никой не може да измери святото

влияние на Библията върху едно такова семейство.

Божието слово трябва да ни занимава, когато сме на път, когато си ля-

гаме и когато ставаме. С други думи, Библията трябва до такава степен

да стане част от нашия живот, че да формира говоренето ни, където и да

сме и каквото и да правим. Ние трябва да говорим на езика на Библия-

та.

Трябва ли да пишем библейски стихове на вратите и оградите си? То-

ва е много добра идея! На вратите на много християнски домове са ока-

чени думите от Иисус Навиев 24:15: „Но аз и домът ми ще служим на

Господа!" А в много други домове има библейски стихове по стените.

Ако отделим подобаващо място на Светото Писание в нашия живот,

не само ще си спестим много пропилени в празни приказки часове, но

и ще се занимаваме с наистина значими теми, важни за вечността. И ат-

мосферата в домовете ни ще бъде християнска.

350

12. декември

„Да не изпитваш Господа, своя Бог." Матей 4:7

Какво означава всъщност да изпитваш Господа? Дали това е нещо, в

което и ние можем да се провиним?

Израилевите синове изпитвали Господа, когато роптаели, че в пусти-

нята няма вода (вж. Изход 17:7). Казвайки: „Дали Господ е между нас,

или не?", те не само се съмнявали в Неговото божествено присъствие,

но и в Неговото провидение и грижа за тях.

Сатана изпитвал Господ Иисус, като Го подканял да скочи от покрива

на храма (вж. Лука 4:9-12). Иисус би изпитал Бог Отец, ако беше нап-

равил това, защото тогава би представил просто някакъв фокус, което

не е по волята на Отца.

Фарисеите изпитвали Господа, като Го питали дали е право да се пла-

щат данъци на императора (вж. Матей 22:15-18). Те си мислели, че не-

зависимо какво отговори, ще раздразни или римляните, или онези

юдеи, които били ревностни противници на римляните.

Сапфира изпитала Божия Дух, като казала, че дава за Господа цялата

цена от продажбата на имота си, докато всъщност задържала една част

(вж. Деяния 5:9).

Петър заявил пред съвета в Ерусалим, че би било изпитване на Бога,

ако се опитат да наложат на повярвалите езичници юдейския закон, за-

щото това е хомот, който дори и самите юдеи не можели да носят (вж.

Деяния 15:10).

Да изпитваш Бога означава да пробваш докъде можеш да стигнеш бе-

наказано, преди Господ да подейства. Означава да Го използваш, да про-

веряваш дали Той наистина ще потвърди словото Си, или да разширя-

ваш рамките на Неговия съд (вж. Второзаконие 6:16; Матей 4:7). Ние

вече изпитваме Бога, когато роптаем или се оплакваме, защото с това

всъщност поставяме под съмнение Неговото присъствие, Неговата

власт и Неговата доброта. С това ние заявяваме, че Той не познава обс-

тоятелствата, в които живеем, или че не се интересува от тях, или че не

е способен да ни освободи от тях.

Изпитваме Бога и когато без нужда се излагаме на големи опасности

и очакваме от Него да ни спаси. От време на време четем за подведени

вярващи, които хващали отровни змии и умирали. Те се позовавали на

това, че Бог е обещал, че християните няма да пострадат от отровни

змии („... змии ще хващат", Марк 16:18). Но в този стих не се казва, че

ние можем да вършим чудеса, както на нас ни се иска. Бог ни обещава

защита, когато тя ни е необходима, когато Той иска да изпълни Своята

воля в нас и чрез нас.

Изпитваме Бога, когато Го лъжем. А ние правим това, когато външно

демонстрираме по-голяма отдаденост, жертвоготовност и старание, от-

колкото всъщност имаме. Също както фарисеите са изпитвали Христос

с лицемерното си отношение, така правим и ние.

И накрая, ние изпитваме Господа винаги, когато излезем от рамките

на Неговата воля и действаме по собствената си воля.

Всъщност е нещо нечувано, едно творение някога да пожелае или да

дръзне да изпива Твореца си. 351

13. декември

„Тогава боящите се от Господа си говореха един на друг и Господ вни-

маваше и слушаше. И се написа книга за спомен пред Него за онези, ко-

ито се бояха от Господа и които зачитаха Името Му." Малахия 3:16

Възможно е човек да е толкова зает, че собствената му душа да изсъх-

не и да стане безплодна. Прекомерната активност води дотам, че ние се

занимаваме твърде много със собствената си работа и твърде малко с

нашия Бог. Проповедници, които не прекарват много време насаме в

разглеждане на Божието слово и общение с Господа, скоро започват да

проповядват послания втора ръка, които вече имат малко или никакъв

духовен авторитет. Много вярващи се страхуват да остават сами. Те

трябва винаги да предприемат нещо заедно с други хора, да говорят, да

работят, да пътуват. Вече не прекарват време в мълчаливо съзерцание.

Стресът на съвременния живот постоянно ни кара да сме трескаво ак-

тивни, да се стремим към свръхчовешки постижения. Развиваме огром-

на движеща сила за дейности, които скоро придобиват собствена дина-

мика, от която много трудно можем да се откъснем. Животът изглежда

постоянно тичане напред, все по-бързо, все по-далеч. Резултатът от то-

ва е, че вече изобщо не развиваме духовни корени.

Но има и хора, които успяват да се насилят да излязат от този порочен

кръг, които успяват понякога да откажат някоя покана, да прекратят ня-

коя не толкова важна дейност, за да прекарат известно време насаме със

своя Господ. Те решително си резервират време за молитва и размиш-

ление върху Божието слово. Имат си тихо скривалище, където изключ-

ват шумотевицата на света и могат да останат съвсем сами с Господа.

Такива хора вървят по един вътрешен път на близко общение с Бога.

„Интимното общуване на Господа е за онези, които Му се боят, и заве-

тът Му ще им се обяви." (Псалм 25:14) Бог им открива тайни, за които

ние не знаем абсолютно нищо в нашия забързан живот. Той може да да-

ва божествени прозрения по отношение на водителство в живота, съби-

тия в духовната област и бъдещето. Хората, които живеят в Божието

светилище, преживяват близостта на Бога по начин, който онези, които

живеят в предградията на света, изобщо не могат да си представят. Точ-

но на ученика, който е лежал на гърдите на Господа, е дадено Открове-

нието на Иисус Христос.

Често се сещам за следните думи на Сесил: „Навсякъде и на всички

казвам: трябва да поддържаш разговора с Бога, иначе душата ти ще за-

гине. Трябва да ходиш с Бога, иначе Сатана ще ходи с тебе. Трябва да

растеш в благодатта, иначе ще я изгубиш. А всичко това можеш да пра-

виш само ако посветиш на тази цел съответната част от времето си и

усърдно прилагаш подходящите средства. Не знам защо някои христи-

яни имат такава малка способност за концентрация и уединение. Уста-

новявам, че духът на времето е силен принцип, който изисква приспо-

собяване. Виждам как той повлича мислите ми в своя водовъртеж и ме

завлича в мръсната пяна на плътската природа... Принуден съм редовно

да се оттеглям и пред моя Господ да си казвам: Какво правиш там? А

къде стоиш сега?"

352

14. декември

„... всеки, който се нарича с Името Ми, когото създадох за славата

Си, когото сътворих, да и го направих." Исая 43:7

Много е трагично, когато сме принудени да гледаме как мъже и жени

пропиляват живота си. В крайна сметка, човекът е бил създаден по Бо-

жия образ, по Негово подобие. Той е бил предназначен за престол, а не

за табуретка в бар. Трябвало е да бъде заместник на Бога, а не роб на

греха. Отговорът на въпроса какво е истинското предназначение на чо-

века, трябва да бъде: „Истинската цел на човека е да прославя Бога и да

Го радва във вечността." Ако пропуснем това, пропускаме всичко.

Дж. X. Джоует плаче, когато вижда, че животът на толкова много хо-

ра през годините е „не толкова човешки живот, колкото вегетиране на

амеба". Той е загрижен, че хората могат така да закърнеят, че накрая да

не са нищо повече от „дребни служители в едно преходно предприя-

тие". И той тъжно установява, че на надгробния камък на някакъв чо-

век пишело само, че той „се родил като човек и умрял като бакалин".

Когато Уочман Ни бил младеж, той бил много наскърбен, когато виж-

дал, как „творческите дарби на един човек биват пропиляни за един ал-

чен работодател... В един малък дюкян в стария град един безименен за-

наятчия работел вече шест години върху три дървени платна за един па-

раван от четири части. Той изрязвал в дървото цветя, които се откроява-

ли в бяло върху черно лакираната повърхност. За тази работа му плаща-

ли по 80 цента на ден, „в слънце и дъжд, на празници и също при рево-

люция" - както се изразявал собственикът на дюкяна. Освен това всеки

ден получавал ориза и зеленчуците си и една дъска, на която можел да

спи. След като бил придобил всички необходими умения за тази рабо-

та, той можел да направи в живота си най-много два такива паравана,

преди очите и нервите му да отслабнат и той да бъде изпратен при по-

сяците на улицата."

Трагичното в днешния живот е, че хората изобщо вече не осъзнават

високото си призвание. Те вървят през живота и стигат само до мало-

важното, посредственото. Пълзят, където биха могли да летят. Някой бе-

ше казал, че хората се ровят в купчина тор и изобщо не забелязват, че

над тях лети ангел, който им предлага корона. Те прекарват времето си

в това, да си изкарват прехраната, вместо да си изградят истински жи-

вот.

Много хора днес са загрижени за разпиляването на природните ресур-

си и замърсяването на околната среда, но при това изобщо не се замис-

лят за още по-голямото разхищение на човешки живот. Предприемат се

акции за спасяване на застрашени видове птици и животни, но бихме

могли да обърнем поглед и към хората, които пропиляват живота си и

не могат да бъдат мотивирани да направят нищо. Един човешки живот

е по-ценен от целия свят. Да се пропилее безцелно е ужасна трагедия.

Една жена веднъж каза: , Аз съм на 70 години и всъщност не съм нап-

равила нищо с живота си." Какво би могло да бъде по-лошо от това?

353

15. декември

„ Онези, които сеят със сълзи, ще жънат с радост. Който излиза с

плач и носи семе за сеене, непременно ще се върне с радост и ще носи

снопите си." Псалм 126:5-6

В Псалм 126 израилевите синове си припомнят завръщането си в сво-

ята земя след дългия плен във Вавилон. Струвало им се е, че сънуват,

били са изпълнени със смях и песен. Дори и съседите им езичници го-

ворели за великите неща, които Господ извършил за Своя народ.

И сега, когато били пак в родната си земя, трябвало наново да засеят

нивите. Но там имало проблеми. Те носели със себе си ограничено ко-

личество зърно. Можели да го използват за храна, защото нивите не би-

ли родили нищо, което те да могат да пожънат. А можели и да го изпол-

зват, за да го посеят в земята с надеждата за богата реколта някога в бъ-

деще. Ако решали да използват по-голямата част за семе, това означа-

вало, че сега трябвало да живеят много скромно и да страдат от лише-

ния до времето на жетвата. Но те се решили за този път.

Когато земеделецът отивал на нивата си и пръскал шепа зърно в разо-

раната земя, може би понякога проливал по някоя сълза при мисълта

какви трудности ще трябва да преживеят той и семейството му до вре-

мето на жетвата.

Но по-късно, когато полята били покрити със златни класове, сълзите

му се обръщали в радост и той отнасял зрелите класове в хамбара си.

Сега той получавал богата отплата за всички минали жертви.

Можем да свържем това и с нашето управление на материалните бла-

га. Господ поверява на всеки от нас ограничено количество пари. Ние

можем да ги изразходваме за собствените си желания и да си купуваме

каквото ни душа иска. Но можем и да живеем много пестеливо и да вла-

гаме парите в делото на Господа, в мисионерски дружества, които рабо-

тят в чужбина, в християнска литература, в радиопредавания, които раз-

пространяват евангелието, в местната си църква и в много други форми

на евангелизационна работа. В този случай това ще означава, че самите

ние ще имаме скромен начин на живот, така че всичко, което надхвърля

насъщните ни потребности, да се използва за Божието дело. Тогава ние

се задоволяваме с ограничено домакинство, за да не бъдат изгубени ня-

къде човешки души само защото не са чули нищо за евангелието.

Но всички тези жертви няма изобщо да си струва да се споменават, ко-

гато дойде времето на жетвата, когато видим в небето мъже и жени, ко-

ито са там заради нашето жертвоготовно даване. Един човек, който е

спасен от пъкъла и през цялата вечност ще прославя Божия Агнец, на-

истина си струва всяка наша жертва.

354

16. декември

„Благославяй Господа, душо моя, и не забравяй всичките Му благодея-

ния. Той е... който изцелява всичките ти болести. " Псалм 103:2—3

Едно от старозаветните имена на Бога е Йехова Рафа, което означава

„Аз съм Господ, който те изцелявам" (Изход 15:26). Бог е, който ни да-

ва здраве. Той ни изцелява от най-различни немоти и в крайна сметка

Той ще ни избави завинаги от всякакви болести.

Понякога Той ни изцелява чрез невероятно силните възстановителни

сили, които е заложил в тялото ни. Затова лекарите често казват: „Пове-

чето неща изглеждат по-добре на другата сутрин." Понякога Той ни из-

лекува и чрез лекарства или операции. Дюбоа, един прочут френски ле-

кар, е казал: „Лекарят превързва раната, но Бог я изцелява." Понякога

Бог изцелява и по чуден начин. Знаем това от Евангелията и от личен

опит.

Но не винаги Божията воля е Той да ни изцели. Ако беше така, някои

хора никога нямаше да остареят и да умрат. Всеки обаче рано или къс-

но умира - поне докато Господ си дойде. Бог не е отнел и физическото

страдание на Павел, но му е подарил благодатта да го носи (вж. 2. Ко-

ринтяни 12:7-10).

Общо погледнато, болестта е следствие от греха. С това имам пред-

вид, че ако никога не беше имало грях, нямаше да има и болести. Поня-

кога болестта може и да е пряко следствие от греха в живота на един чо-

век. Например алкохолизмът често води до заболязания на черния дроб,

пушенето предизвиква рак, развратът води до полово предавани заболя-

вания, а гневът може да доведе до язва на стомаха.

Но не всяка болест е пряко следствие от греха на човека. Сатана е на-

несъл тежки болести на Йов (вж. Йов 2:7), но въпреки това Йов е бил

най-праведният човек на земята (вж. Йов 1:8; 2:3). Също така Сатана е

измъчвал една неназована жена с изкривяване на гръбнака (вж. Лука

13:11-17). Той е бил и причината за „тръна в плътта" на Павел (вж.

2. Коринтяни 12:7). В Йоан 9:2-3 се говори за един сляпороден човек,

който не може да е бил виновен сам за болестта си. Епафродит е бил се-

риозно болен, но не поради грях, а поради неуморното си служение за

Господа (вж. Филипяни 2:30). А Гай е бил духовно здрав, но физически

болнав (вж. 3. Йоаново 2).

И накрая трябва да добавим, че ако Господ не ни изцели, това не неп-

ременно означава, че нямаме достатъчно вяра. Само когато Бог е дал

специално обещание, че ще изцели, вярата може да претендира за изце-

лението. Иначе трябва да оставим това в ръцете на нашия жив, любящ

Бог и да се молим да бъде Неговата воля.

355

17. декември

„Където няма дърва, огънят изгасва... " Притчи 26:20

Двама души се карат. Единият подхвърля някаква ядна забележка,

другият веднага отвръща остро. Единият гневно обвинява другия, а той

му отговаря със същото. Вече никой от двамата не иска да престане, по-

неже мълчанието му би могло да се изтълкува като слабост или пораже-

ние. И така огънят се разгаря все повече, а омразата кипи.

Има обаче и друга възможност. Един човек обсипва противника си с

яростен поток от думи, но той не му отговаря по същия начин. Първи-

ят се опитва да вдигне градуса още повече, да ядоса другия, да го окле-

вети, да го засрами. Но той просто отказва да се впусне в разправията.

Накрая единоборецът вижда, че само си губи времето, и се оттегля, все

още ругаейки през зъби. Тук огънят е изгаснал, понеже този, който е

трябвало да се защитава, не е искал да налива в него масло.

Д-р X. А. Айрънсайд често се срещал след проповед с хора, които ис-

кали да обсъждат с него нещата, които е казал. Обикновено те се възму-

щавали от разни дребни подробности, а не ставало дума за принципни

учения. Д-р Айрънсайд слушал търпеливо и когато свадливият ближен

спирал, за да си поеме въздух, той винаги казвал: „Е, добре, братко, ко-

гато отидем в небето, ще се разбере, че единият от двама ни е грешал, и

може би съм аз." Този отговор винаги освобождавал доктора доста бър-

зо, така че той скоро вече можел да си говори с някой друг.

Как приемаме критиката? Веднага ли се впускаме да се защитаваме,

отвръщаме ли със същото, изригваме ли веднага всички критични мис-

ли, които някога сме имали за съответния човек? Бихме могли и просто

да кажем спокойно: „Братко, радвам се, че не ме познаваш по-добре,

иначе щеше да имаш още много неща, за които да ме критикуваш." Та-

къв отговор вече е угасял много гневни огньове.

Мисля, че на повечето от нас се е случвало да получат писмо, от кое-

то вее остър леден вятър, който пронизва до костите. В такъв момент ес-

тествената реакция е и ние да натопим перото си в чиста сярна кисели-

на и да напишем подобаващ отговор. Това разпалва огъня и скоро започ-

ва размяна на отровни писма. Колко по-добре би било в отговор да на-

пишем само едно просто изречение: „Скъпи братко, ако искаш да се ка-

раш и да се биеш с някого, моля те прави го с дявола."

Животът е твърде кратък, за да го пропиляваме в самоотбрана, кара-

ници и разправии. Такива неща само ни отклоняват от най-важното, от-

слабват духа ни и развалят християнското ни свидетелство. Другите мо-

гат да размахват факли, с които нарочно да искат да разпалят огъня, но

маслото е в наша власт. Ако откажем да го наливаме в огъня, той ще из-

гасне.

356

18. декември

„Горко на онези, които наричат злото добро, а доброто зло; които

слагат тъмнина за светлина и светлина за тъмнина; които слагат

горчиво за сладко и сладко за горчиво!" Исая 5:20

Тук Бог провъзгласява „горко" за онези, които обръщат обратно мо-

ралните принципи, които превръщат греха в нещо почтено и смятат, че

чистотата не е желателна. Т. ван дер Лугд цитира три съвременни при-

мера за това как днешните хора пренебрегват или лековато променят

моралните граници: „Първо прочетох една статия, която от една страна

се отнасяше несериозно към лошите ефекти на порнографията, а от

друга страна се оплакваше от "пуританизма на религиозните и набож-

ните". След това намерих една статия във вестник, в която се разказва-

ше за една група загрижени родители, които настоявали да бъде увол-

нена една неомъжена бременна учителка. Авторът на статията описва-

ше учителката като много приятна личност, докато майките и бащите

бяха представени като злодеи. И накрая видях едно телевизионно шоу,

в което един гост защитаваше твърдата рокмузика, пиянството и упот-

ребата на наркотици по повод на един концерт, при който бяха загинали

няколко младежи. Той прехвърляше вината за нашите социални пробле-

ми върху хората, които принципно не харесват такива мероприятия."

Аз виждам две причини за това плашещо развитие. Първо, хората са

изоставили принципите и абсолютните стойности, които се намират в

Библията. Днес моралът е въпрос на собствен личен избор. И второ,

колкото повече хора се поддават на греха, толкова повече те имат чувс-

твото, че трябва да представят греха си като напълно нормално поведе-

ние и да се защитават.

Други, за които е трудно да оправдаят греха директно, вместо това

прибягват към лични нападки, т. е. очернят характера на противника си,

вместо да се занимаят с изказаното в спора мнение. Така и става в гор-

ните примери. Застъпниците на либералния морал нападат „пуританиз-

ма на набожните", представят загрижените майки и бащи като злодеи и

обвиняват за социалните проблеми хората, които се изказват против пи-

янството, наркотиците и против един концерт, при който са загинали ня-

колко младежи.

Към тези, които искат напълно да премахнат моралните граници, се

прибавят и онези, които се задоволяват само да размият и заличат раз-

ликите. За съжаление мнозина от тях са водещи личности в църквите.

Вместо да застанат ясно на страната на Библията и да нарекат греха с

истинското му име, те се увъртат като котка около горещо мляко и с то-

ва дават да се разбере, че в крайна сметка нищо не може само по себе

си да се нарече зло. Според техните думи пиянството е болест. Сексу-

алните перверзни са просто друг стил на живот. Сексът извън брака е

разрешен, ако се приема от околната култура. Абортите, голотата на

публични места и проституцията са лични права на всеки човек, които

не бива да бъдат ограничавани.

Такова объркано мислене показва застрашителна липса на морално

разбиране. Тези извратени аргументи са лъжи на дявола, който в край-

на сметка повлича хората във вечна гибел. 357

19. декември

„Небето и земята ще преминат, но Моите думи няма да преминат."

Лука 21:33

Божието слово не само е вечно, то и ще се изпълни с абсолютна си-

гурност. В Матей 5:18 Иисус казва, че „нито една йота, нито една точка

от закона няма да премине, докато всичко не се сбъдне." Йотата е бук-

ва от еврейската азбука, която е подобна на запетайка или апостроф. А

точката е само част от буква и е още по-малка. С това Иисус има пред-

вид, че Божието слово ще се изпълни до най-дребните подробности.

Юлиян Отстъпник, един римски император, управлявал от 331 до 336

г. сл. Хр., бил решен да докаже, че Библията греши. Той искал да създа-

де лошо име на християнството. Избрал си дори един определен текст

от Библията, който искал да опровергае - Лука 21:24: „Те ще паднат под

острието на меча и ще бъдат откарани в плен по всичките народи; и

Ерусалим ще бъде тьпкан от народите, докато се изпълнят времената на

езичниците." Той насърчил юдеите да въстановят храма си. Според кни-

гата на Гибон „Упадъкът и разрухата на Римската империя" хората в

Ерусалим усърдно се заели с делото. В пресилените си очаквания те до-

ри използвали сребърни лопати и отнасяли пръстта в пурпурни кърпи.

Но насред работата били прекъснати от земетресение и огнени езици,

излизащи от земята. Така трябвало да се откажат от своя план.

Почти 600 години пр. Хр. Езекиил е предсказал, че Източната порта

на Ерусалим ще бъде затворена и няма да се отвори, докато не дойде

„князът" (вж. Езекиил 44:2-3). Тази порта, наричана още Златната пор-

та, наистина е била затворена от султан Сюлейман през 1543 г. Крал

Вилхелм планирал да превземе Ерусалим и да влезе през тази порта, но

надеждите му били разбити. Портата е затворена и до днес.

Волтер се хвалел, че след още 100 години Библията ще бъде мъртва

книга. Но след 100 години самият Волтер бил мъртъв, а къщата му би-

ла превърната в централа на женевското Библейско дружество. Ингер-

сол също се изхвърлил с подобно изявление. Той казал, че след 15 годи-

ни Библията ще бъде само по архивите, като в морга за дисекции. Но в

моргата попаднал той, а не Библията. Тя е надживяла всичките си кри-

тици.

Бихме могли да си помислим, че от всичко това хората ще обърнат

внимание на факта, че Библията е вечното Божие слово и никога няма

да премине. Но, както е казал Джонатан Суифт: „Никой не е толкова

сляп като този, който не желае да види."

358

20. декември

„... защото се научих да съм доволен в каквото и състояние да съм."

Филипяни 4:11

Често ни се казва, че не съответните обстоятелства са важното, а на-

чинът, по който ние реагираме на тях. Това е вярно. Не бива винаги да

се опитваме да променяме ситуацията, в която живеем, а по-скоро тряб-

ва повече да размишляваме как можем да променим себе си.

Има различни начини, по които хората реагират на неблагоприятни

събития. Първият е стоическият. Това означава, че тези хора са напъл-

но безстрастни, стискат зъби и не показват никакви чувства. Стратеги-

ята им е „да се примирят с неизбежното".

Други реагират по-скоро истерично. Те се сриват емоционално със

силно викане, много сълзи и драматични жествое.

Други реагират с разочарование, отказват се и изпадат в дълбока без-

надеждност. В крайни случаи могат да стигнат и до самоубийство.

Нормалната християнска реакция е човек да приеме случилото се.

Вярващият мисли така: „Това не е станало случайно. Бог знае всичко,

което идва в моя живот. Той не е направил грешка. Той е допуснал това

за Своя слава, както и за мое добро и за благословение на другите. Аз

все още не мога да видя как ще продължи програмата Му за мен, но

въпреки всичко ще Му се доверя. Така се подчинявам на волята Му и се

моля Той да се прослави и да ме научи на това, което трябва да науча

според Неговата воля."

Има и още един начин, по който някои избрани християни могат да ре-

агират на трудностите и това е тържествуващият начин. Аз сам не смея

да се причисля към тях, въпреки че ми се иска да можех. Това са онези,

които използват неприятните обстоятелства като трамплин към победа-

та. Те превръщат горчивото в сладко и пепелта в красота. Това са хора,

които не се оставят обстоятелствата да владеят над тях, а по-скоро ги

принуждават да им служат. В този смисъл те са „повече от победители".

Ето няколко такива примера.

Имаше една християнка, чийто живот изглежда се състоеше само от

разочарования. Но човекът, който публикува нейната история, писа: „Тя

правеше прекрасни букети от това, което Бог й отказваше."

В една източна страна група вярващи били нападнати и замеряни с ка-

мъни от гневна тълпа. Но по-късно тези вярващи се върнали на същото

място и построили църква от камъните, които били хвърляни по тях.

Е. Стенли Джоунс е казал: „Използвай пораженията си и ги превръ-

щай във врати." Или, както е казал някой друг: „Когато животът ти

предлага само лимони, просто си прави от тях лимонада."

Аз самият много обичам историята на човека, на когото лекарят казал,

че ще изгуби окото си и вместо него ще трябва да носи стъклено око. На

това човекът веднага отговорил:, Добре, но тогава ми сложете такова, с

което да мога да намигам." Това наричам нагласа, която се издига над

обстоятелствата.

21. декември

„... както и Христос вьзлюби църквата и предаде Себе Си за нея."

Ефесяни 5:25

Църквата заема изключително важно място в мислите на Иисус Хрис-

тос и трябва да бъде също така важна и за нас.

Това се вижда от голямото място, което заема темата за църквата в Но-

вия завет. Тя е била главен акцент и в служението на апостолите. Нап-

ример Павел говори за своето двустранно служение — да проповядва

благовестието и да е настойник на Божиите тайни (вж. Ефесяни 3:8-10).

Апостолите са говорили за църквата с въодушевление, което най-често

странно ни липсва в днешно време. Навсякъде, където са отидели, те са

основавали църкви, докато днешната тенденция е по-скоро да се осно-

вават християнски организации.

Истината е била поверена на апостола според Божието настойничест-

во, за да изпълни словото на Бога (Колосяни 1:25-26). Това е било пос-

ледното велико учение, което е трябвало да бъде открито на хората.

Да, чрез църквата дори и небесните началства и власти трябва да нау-

чат нещо (вж. Ефесяни 3:10) — да познаят многообразната премъдрост

на Бога.

Църквата е групата от хора на земята, чрез която Бог по Своята воля

разпространява и защитава вярата. Той я нарича „стълб и основа на ис-

тината" (1. Тимотей 3:15). Разбира се, ние сме благодарни за всички ин-

ституции, които се занимават с разпространение на благовестието и

обучаване на вярващите, но е грешка, ако такива организации заемат

мястото на местната църква в живота на членовете си. Бог е обещал за

църквата, че „портите на ада няма да й надделеят" (Матей 16:18), но Той

не е обещавал това за никоя християнска организация.

Павел нарича църквата тяло Христово, „пълнотата на Този, който из-

пълва всичко във всичко" (Ефесяни 1:23). В своята великолепна благо-

дат Главата не се счита за пълноценна без Своите части.

Но църквата не е само тяло на Христос (вж. 1. Кор. 12:12-13), тя е и

Негова невяста (вж. Ефесяни 5:25-27, 31-32). Като Негово тяло църква-

та е средството, чрез което Той иска да говори на този свят през насто-

ящата епоха. Като Негова невяста църквата е особеният обект на Него-

вата любов и Той я подготвя да споделя с Него Неговата власт и слава.

От всичко това трябва да заключим, че най-малкото събрание от вяр-

ващи означава за Христос повече от най-великото царство на света. Ду-

мите, с които Той говори за църквата, изразяват нежна любов и голямо

достойнство. От това можем и да заключим, че един старейшина на

местна църква има по-голямо значение за Бога от един президент или

цар. В Новия Завет има твърде малко наставления как човек да бъде до-

бър владетел, но напътствията за работата на църковните старейшини

заемат голямо място.

Ако се научим да гледаме на църквата така, както я гледа Господ, то-

ва ще промени из основи нашето служение.

360

22. декември

„Защото, ако съгрешаваме самоволно, след като сме приели познава-

нето на истината, не остава вече никаква жертва за грехове, а едно

страшно очакване на съда и на едно огнено негодувание, което ще из-

пояде противниците." Евреи 10:26-27

Това е един от множеството стихове в Новия Завет, който силно обез-

покоява много сериозни християни, които имат чувствителна съвест. Те

мислят така: „Аз съм изправен пред изкушение да съгреша. Знам мно-

го добре, че това е погрешно. Знам, че не бива да го правя, но въпреки

това продължавам напред и го правя. Значи съм съзнателно непокорен.

Това ми изглежда като самоволно съгрешаване. Следователно, според

този стих от Библията, вече съм изгубил спасението си."

Проблемът идва оттам, че стихът се изважда от неговия контекст и та-

ка му се придава значение, което никога не е било идеята му. В целия

пасаж става дума за отстъпничеството, за греха на човек, който извест-

но време твърди, че е вярващ, но след това отхвърля християнската вя-

ра и обикновено се идентифицира с някоя система, която открито се бо-

ри срещу Иисус Христос. Такъв отстъпник е описан в ст. 29: „той е по-

тъпкал Божия Син, счел е за просто нещо кръвта на завета, с която е бил

осветен, и е оскърбил Духа на благодатта." Със своето ожесточено об-

ръщане срещу Христос той показва, че всъщност никога не е бил наис-

тина новороден.

Нека предположим, че един човек чуе евангелието и е привлечен от

християнската вяра. Той оставя религията на предците си и, така да се

каже, възприема християнския етикет, но без действително да се е обър-

нал. След това обаче настава гонение и той сериозно размисля дали ис-

ка да се представя като християнин. Накрая решава да се върне към ста-

рата си религия и го прави. С това показва, че Божият Син му е напъл-

но безразличен и той презира Неговата кръв, пролята за грешниците.

Такъв човек е отстъпник. Той съзнателно и самоволно се е върнал об-

ратно в греха.

Един истински вярващ не може да върви по този път. Той може да вър-

ши други грехове, за които знае, че не бива да ги върши. Може и съзна-

телно да насилва съвестта си. Това положително е нещо сериозно в Бо-

жиите очи и не бива да казваме, че такова поведение може лековато да

се извини. Но този човек може да намери прошка за това, като изповя-

да греха си и го остави. При отстъпника не е така. За него важи присъ-

дата, че няма вече жертва за грях. За него е невъзможно да се обърне и

да се покае (вж. Евреи 6:6).

361

23. декември

„Никой, който стои в Него, не съгрешава; никой, който съгрешава, не

Го е видял, и не Го е познал. " 1. Йоаново 3:6

Вчера вече разгледахме един стих, който често създава трудности на

много честни християни. Днес ще се спрем на три стиха от Първото

послание на Йоан, които също обезпокояват вярващите, които твърде

ясно осъзнават своята греховност. Към цитирания по-горе стих се доба-

вя още един: „Никой, който е роден от Бога, не върши грях, защото Не-

говото семе живее в него; и не може да съгрешава, защото е роден от Бо-

га." (1. Йоаново 3:9) А в 1. Йоаново 5:18 се казва много подобно нещо:

„Знаем, че всеки, който е роден от Бога, не съгрешава; а роденият от Бо-

га пази себе си и лукавият не го докосва." Ако тези стихове се разглеж-

дат изолирано, те със сигурност предизвикват у мнозина от нас въпро-

са дали изобщо сме истински християни.

Но в други стихове в същото това послание на Йоан се казва, че и вяр-

ващият съгрешава, напр. 1:8—10 и 2:1.

Трудността идва до голяма степен от превода. В оригиналния език, на

който е написан Новият Завет, може да се направи разлика между из-

вършването на някой грях от време на време и практикуването на греха

като начин на живот. Християнинът несъмнено понякога върши отдел-

ни грехове, но грехът вече не определя цялостния му живот. Той е осво-

боден от греха, под чието робство е бил досега.

Всеки християнин, който казва, че не съгрешава, още не е разбрал на-

пълно какво всъщност представлява грехът. Той очевидно не разбира,

че всичко, което не достига съвършените стандарти на Бога, вече е грях.

Факт е, че ние всеки ден съгрешаваме с мисли, думи и дела.

Но Йоан прави разлика между това, което се случва като изключение,

и това, което се върши като системен навик. За един истински вярващ

грехът е нещо чуждо, а правдата е всъщност характерното за него със-

тояние.

Когато сме разбрали това, няма нужда да се измъчваме с тези стихове

и да се съмняваме в спасението си. Фактите са следните: Божията воля

е ние да не съгрешаваме. За съжаление обаче ние понякога го правим.

Но грехът вече не е силата, която владее нашия живот. Ние вече не го

практикуваме така, както сме го правили преди спасението си. И ако

въпреки това съгрешим, намираме прошка, когато изповядаме неправ-

дата си и се отвърнем от нея.

362

24. декември

„Имотът на богатия е неговият укрепен град и е като висока стена

във въображението му. " Притчи 18:11

Богатият, за когото се разказва в Евангелието от Лука, имал такова бо-

гатство, че дори не знаел какво да прави с него. Затова решил да събо-

ри хамбарите си и да построи по-големи. Тогава, мислел си, щял вече да

е доволен. Но не знаел, че ще умре веднага щом осъществи замислите

си. Богатството му не можело да го запази от смъртта.

Сайдер казва по този повод: „Този богаташ е типичният образ на алч-

ния човек. Той има неутолимото желание да трупа все повече и повече

блага, въпреки че всъщност няма нужда от тях. И неповторимият му ус-

пех в натрупването на богатства го води до богохулното заключение, че

материалните притежания могат да задоволят всичките му потребнос-

ти. От божествената перспектива обаче тази нагласа е чиста лудост. В

Божиите очи такъв човек е пълен безумец."

Има една история за един човек, който искал да забогатее чрез борсо-

ви спекулации. Когато някой му предложил да му изпълни едно жела-

ние, каквото и да е то, човекът поискал да види вестника, който щял да

излезе след една година на същия ден. При това той, разбира се, си мис-

лел, че ще може да натрупа богатство, като сега изкупи тези акции, ко-

ито щели да се качат най-много през следващата година. И наистина по-

лучил вестника. Докато вече се радвал на бъдещото си богатство, по-

паднал на страницата с некролозите, където прочел собственото си име.

Псалмистът говори с презрение за богатите: „Тайната им мисъл е, че

домовете им ще стоят вечно и жилищата им - от поколение във поколе-

ние; наричат с имената си земите си." (Псалм 49:11) Но след това уми-

рат и трябва да оставят богатството си на други: „Но човекът, който е на

почит, не остава; той е като животните, които се изтребват." (ст. 12)

Може да се каже, че парите са валиден паспорт навсякъде освен в не-

бето, и че с тях може да се купи всичко освен щастие.

Никой богаташ не е поискал да гравират банкнота на надгробния му

паметник, въпреки че в живота си често е мислел само и единствено за

пари. Ако трябваше там да се изобрази знакът, който му е бил най-ва-

жен, това трябваше да е „$". Но за гроба си той избира някой религио-

зен символ, например кръст. Всъщност това е един последен акт на ли-

цемерие. Праведните виждат по-надалеч и казват: „Ето човека, който не

направи Бога свое прибежище, а се уповаваше на многото си богатства

и се утвърждаваше в лукавството си." (Псалм 52:7) А Бог пише на не-

говия надгобен камък: „Така става с този, който събира имот за себе си,

а не е богат спрямо Бога." (Лука 12:21)

363

25. декември

„Икакто е признато, велика е тайната на благочестието: „Този, кой-

то се яви в плът..." 1. Тимотей 3:16

Тайната е велика не защото остава неразгадаема за нас, а защото е изу-

мителна. Тайната е поразителното откритие, че Бог е станал човек от

плът и кръв.

Това например означава също, че Вечният се е родил в един свят, под-

властен на времето. Той, който е извън времето, е заживял в областта на

часовниците и календарите.

Онзи, който присъства постоянно навсякъде, сега се е ограничил до

едно единствено място като Витлеем или Назарет, Капернаум или Еру-

салим.

Чудно е да си представим, че великият Бог, който изпълва небесата и

земята, сам се е ограничил до едно човешко тяло. Когато хората Го гле-

дали, те можели с право да кажат: „В Него обитава телесно цялата пъл-

нота."

Тайната ни напомня, че Творецът е посетил тази незначителна плане-

та, наречена Земя. Тя е само една прашинка в Космоса, но въпреки то-

ва Бог е избрал да дойде точно на нея. От небесния дворец Той е дошъл

в обора, в ясли, от които се храни добитъкът!

Всемогъщият Бог е станал безпомощно бебе. Не е пресилено да се ка-

же, че Този, когото Мария е държала на ръце, всъщност е носел нея, за-

щото Той е Творецът и Вседържителят на целия свят.

Всезнаещият Бог е източникът на всяка мъдрост и всяко знание, и

въпреки това четем за Него, че като дете Той е напредвал в мъдрост и

разум. Почти немислимо е, че Този, на когото принадлежи всичко, е до-

шъл в собственото Си притежание и там не е бил добре дошъл. За Не-

го е нямало място в хана. Светът не го е разпознал. Своите Му не са Го

приели.

Господ дойде в света като негов Служител. Господарят на славата

прие съвсем обикновено човешко тяло. Господарят на живота дойде на

този свят, за да умре тук. Светият дойде в една истинска джунгла на гре-

ха. Безкрайно възвишеният дойде съвсем близо до нас. Той, който беше

цялата радост на Своя Отец и на когото се покланяха ангелите, трябва-

ше да страда от глад и жажда. Той беше уморен, когато седеше на Яко-

вовия кладенец, спеше в лодката на Генисаретското езеро, обикаляше

като бездомен чужденец в света, който беше сътворил със собствените

Си ръце. Той дойде от богатството в най-окаяната бедност, нямаше до-

ри място, където да подслони главата Си. Работеше с ръцете Си. През

целия си живот не спа на дюшек. Нямаше течаща топла и студена вода,

нито другите удобства, които ние считаме за елементарни.

И всичко това за теб и за мен!

О, нека се поклоним, нека прославим Царя!

364

26. декември

„А содамският цар каза на Аврам: Дай ми хората, а имота задръж за

себе си." Битие 14:21

Чужди нашественици били нападнали Содом и били пленили Лот, се-

мейството му и голяма плячка. Щом Аврам чул това, той въоръжил

слугите си и преследвал грабителите. Близо до Дамаск ги настигнал и

спасил пленниците и техния имот. Содомският цар посрещнал Аврам,

когато той се връщал, и му казал: „Дай ми хората, а имота задръж за

себе си!" Но Аврам отговорил, че нямало да приеме дори и връзка за

обувки от царя, за да не може той да каже, че е обогатил Аврам.

В известен смисъл содомският цар тук символизира Сатана, който ви-

наги иска вярващите да се интересуват от материални неща и да забра-

вят за хората наоколо си. Аврам се съпротивил на това изкушение, но

мнозина други не са имали такъв успех в подобни ситуации. Те са смя-

тали събирането на имот за най-важното и затова са обръщали твърде

малко внимание на ближните и приятелите си, които били изправени

пред вечността без Бога, без Иисус Христос и без надежда.

Хората винаги са важни, а нещата не. Един млад християнин веднъж

влязъл в стаята, където майка му шиела, и казал: „Майко, радвам се, че

Бог ми е дал по-голяма любов към хората отколкото към нещата." Тази

майка се радвала не по-малко на това.

Изглежда неподобаващо да плачем, че някой ни е счупил скъпата ка-

на от китайски порцелан, а никога да не сме пролели и една сълза, за-

щото милиони хора погиват без Бога. Ценностната ми система е дефек-

тна, ако при улично произшествие се вълнувам повече за щетите на ко-

лата си, отколкото за ранения в другата кола. Ние лесно се ядосваме, ко-

гато ни прекъснат по време на работата или на любимото ни занимание,

но прекъсването може да има серизона причина и да е по-важно от на-

шите планове.

Често ние се интересуваме повече от злато и сребро отколкото от хора.

А. Т. Пиърсън е казал: ,3 християнските домове е заровено цяло съкро-

вище от злато и сребро и безполезни украшения. То би стигнало да се

построи флота от 50,000 кораба, те да се натоварят с Библии и да се из-

пратят с мисионери. Така би могла да се построи църква във всяко ока-

яно бедно селце и след няколко години всеки жив човек би бил достиг-

нат с благовестието." А един друг Божи пророк, Дж. А. Стюарт, пише:

„Ние сме използвали богатството си, за да се снабдим с луксозни стоки,

от които всъщност нямаме нужда. Обикнали сме вкуса на черния хай-

вер, докато милиони хора в други части на нашия свят умират от глад в

греха. Ние сме продали духовното си първородство за паница леща."

Често се питам в сърцето си кога ли ние християните ще се откажем

от това безумно преследване на материални богатства и ще се загрижим

за духовното добруване на хората. Една човешка душа струва повече от

всички богатства на света. Нещата нямат значение, само хората имат.

365

27. декември

„Това е Моето тяло, което е разчупено за вас..." 1. Коринтяни 11:24

Ейми Кармайкъл посочва четири неща в Библията, които се счупват и

от това има определен ефект:

Счупените гърнета (Съдии 7:19-20) - от тях заблестява светлина.

Счупеният съд с миро (Марк 14:3) - от него се разнася благоухание.

Пет разчупени хляба (Матей 14:19) — и гладните са нахранени.

Едно разчупено тяло (1. Коринтяни 11:24) - и светът бива спасен.

Сега имаме привилегията да добавим още едно пето нещо към тази

поредица - нашата пречупена воля. Резултатът от това ще бъде един из-

пълнен живот, пропит от мир и удовлетворение.

Мнозина, които са дошли при кръста, за да потърсят там спасението

си, още не са дошли там, за да се оставят да бъде пречупена волята им.

Те може да изглеждат кротки и меки, може винаги да говорят тихичко,

може външно да изглеждат много благочестиви, но въпреки това може

да имат желязна воля, която все още ги отделя от най-доброто, което Бог

може да ни подари в живота.

Понякога нещо подобно става с младите хора, които са влюбени и ис-

кат непременно да се оженят. Родителите и приятелите, които по-мъдро

и зряло преценяват отстрани, виждат, че тази връзка няма да бъде доб-

ра. Но упоритата млада двойка отхвърля всеки съвет, който не й харес-

ва. И същата непреклонна воля, която ги е отвела до брачния олтар, след

това ги отвежда пред бракоразводния съд.

Наблюдавали сме това и при християни, твърдо решени да се впуснат

в определен бизнес, въпреки че очевидно нямат необходимите знания и

опит в тази област. Въпреки съвета на близките си те влагат в начина-

нието собствените си пари, а често и взети назаем от добронамерени

приятели. Случва се неизбежното - предприятието се проваля и креди-

торите идват да съберат поне останките.

Случва се разрушителният ефект на несъкрушената воля да се прояви

и в християнското служение. Например някой заминава със семейство-

то си някъде като мисионер само за да се върне след една година, при-

чинявайки големи щети и разходи на църквата, която го е изпратила. Ог-

ромни материални средства на лековерни християни се използват за фи-

нансиране на някой проект, който е бил човешко изобретение, а не Бо-

жия идея - план, който впоследствие се оказва напълно безсмислен. То-

ва предизвиква разправии и огорчения, понеже човекът отказва да рабо-

ти ефективно заедно с другите, а иска непременно да наложи собстве-

ната си воля.

Всички ние имаме нужда волята ни да бъде пречупена, да оставим в

подножието на кръста цялото си упорство, целия си инат и цялото си

своеволие. Тази желязна воля трябва да бъде пожертвана на олтара. Ние

всички трябва да кажем заедно с Ейми Кармайкъл:

Ти, велики Боже, беше съкрушен за мен.

Помогни и аз да бъда пречупена чрез Твоята любов.

366

28. декември

„Като един, който хваща куче за ушите, така е минувачът, който се

бърка в чужда разправия." Притчи 26:17

Първо трябва да разберем, че кучето, за което става дума в този стих,

не е симпатичният малък кокер шпаньол, който може би няма нищо

против да го хванем за ушите. По-скоро това е дивият, ръмжащ уличен

пес, който коварно се спотайва с оголени зъби. Трудно би било изобщо

да го доближим дотолкова, че да го хванем за ушите. Но дори и да ус-

пеем, ще се окажем в отчаяно положение - ще ни е страх и да продъл-

жаваме да го държим, но и също толкова ще ни е страх и да го пуснем.

Това е подходящ образ за човека, който се намесва в разправия, която

не го засяга. Твърде скоро върху него ще се излее гневът и на двете стра-

ни. Всеки от тях има чувството, че този, който се е намесил, може да по-

беди, и затова те забравят собствените си разногласия и се обединяват

срещу третия.

Ние се подсмихваме на ирландеца, който отишъл при двама мъже, ко-

ито се биели, и невинно попитал: „Това частен бой ли е, или всеки мо-

же да участва?" Но у всеки от нас се крие склонността към посредни-

чество, изкушението да се намесваме в караници, които всъщност изоб-

що не ни засягат.

Полицейските служители трябва да бъдат особено внимателни, кога-

то ги извикат за някой семеен скандал. А колко по-предпазливи трябва

да бъдат обикновените граждани, преди да се намесят в чужди домаш-

ни разправии!

Може би най-добрите примери, които илюстрират днешния стих, мо-

гат да се намерят в неприятностите, които могат да се случат в една

църква. Обикновено разправията започва между двама души. После

други взимат страна. Това, което някога е започнало като искра, бързо

се разгаря до опустошителен пожар. Хора, които нямат нищо общо с

първоначалния проблем, искат непременно да дадат принос със собст-

вената си мъдрост, като че ли са лично Делфийският оракул. Стига се

до темпераментни избухвания, приятелства се разрушават и мнозина

остават с разбити сърца. И докато войната се изостря, църквата стрес-

нато слуша новините за сърдечни инфаркти, мозъчни удари, стомашни

язви и други физически проявления. Първоначалният горчив корен се е

разраснал и мнозина са тежко засегнати от него.

Предупреждението да не се намесваме в чужда разправия би могло да

влезе в противоречие с думите на Спасителя: „Блажени миротворците,

защото те ще се нарекат Божии синове." (Матей 5:9) Но противоречие

няма. Миротворецът се намесва, когато двете враждуващи страни искат

различията им да бъдат разгледани пред арбитър. В другите случаи оба-

че посредникът единствено попада в ситуация, от която няма лесен и

безболезнен изход.

367

29. декември

„Твои сме, Давиде, и с теб сме, сине на Есей! Мир, мир на теб и мир на

помощниците ти! Защото твоят Бог ти помага. "

1. Летописи 12:18

Това сърцато обещание за вярност към Давид би трябвало да възпри-

емат всички вярващи като обещание за посвещение на Господ Иисус

Христос. Няма място за половинчата или частична вярност към Царя на

царете. Той трябва да притежава цялото ни сърце.

Историята на един френски войник винаги ми е правила голямо впе-

чатление. Той бил тежко ранен в една от наполеоновите войни. Лекари-

те решили, че за да спасят живота му е необходима хирургическа опе-

рация. А тогава още нямало упойки. Когато хирургът се подготвил да

разреже гърдите но войника, той казал: „Срежете малко по-надълбоко,

господин докторе, и ще намерите императора." Императорът, така да се

каже, седял на престола си в сърцето на този войник.

Когато кралица Елизабет била коронясала, тя била още доста млада.

Нейната баба, кралица Мери, й изпратила писмо с уверение в своята

вярност, което била подписала с думите: „Твоята любяща баба, която е

верен твой поданик." Така тя изразила верността си към короната и към

онази, която сега я носела.

Но как може всичко това да се приложи към нас? Матю Хенри ни на-

помня следното: „От тези думи на Амасай можем да видим как можем

да изразим любовта и верността си към Господ Иисус: на Него искаме

да принадлежим безрезервно, безотказно; на Негова страна ще застава-

ме и ще действаме в Негов интерес; ще желаем от сърце всичко добро

за Него. Осанна, слава на Неговото благовестие и на Неговото царство;

защото Неговият Бог Му помага и винаги ще го прави, докато положи в

краката Му цялата власт, слава и достойнство."

По думите на Спърджън целият ни живот трябва да изразява следно-

то: „Твои сме, Господи Иисусе. Не казваме, че нещо, което имаме, е на-

истина наше — всичко е за Твоята царска употреба. И на Твоя страна, Бо-

жи Сине, заставаме. Ако принадлежим на Иисус, ние със сигурно сме

на Негова страна, в която и да е област - в религията, в морала и в по-

литиката. Мир, мир на Теб. Сърцето ни Го приветства и Му желае мир.

Мир и на Твоите помощници. Желаем на всички добри хора да се случ-

ва добро. Молим се за мира на миротворците. Защото Твоят Бог Ти по-

мага. Цялата власт на Господаря на света идва на помощ на Господаря

на милостта. Христе, който възкръсна, ние гледаме нагоре, в небесата,

които Те приеха, и ти се покланяме. Христе, който се възнесе, падаме в

краката Ти и казваме: „Твои сме, о, Сине на Давид, който си помазан да

бъдеш Княз и Спасител." Христе, който ще се върнеш отново, чакаме Те

и гледаме за Теб. Ела скоро при Своите! Амин, да, амин!"

368

30. декември

„ И Давид каза: Има ли още някой останал от Сауловия дом, за да му

окажа милост заради Йонатан? " 1. Царе 9:1

Мемфивостей бил внук на цар Саул, който многократно се бил опит-

вал да убие Давид. Той принадлежал към бунтовното семейство, което

трябвало да очаква, че ще бъде избито, когато Давид се възкачи на прес-

тола. Освен това Мемфивостей бил безпомощен инвалид, тъй като ба-

вачката му го била изтървала, когато бил малък. Фактът, че живеел в до-

ма на някой друг в Ло-Давар (което означава „няма паша"), говори, че

бил и обеднял. Ло-Давар бил на източната страна на Йордан, далеч от

Ерусалим, мястото, къдато обитавал Бог. И така, Мемфивостей нямал

никаква заслуга, с която би могъл да спечели милостта на Давид.

Но въпреки това Давид разпитал за него, изпратил пратеници, които

да го доведат в царския дворец, уверил го, че няма от какво да се стра-

хува, върнал му всички земи на Саул, дал му свита от слуги, които да му

служат, и го почел с място на царската трапеза, където той постоянно

седял заедно с царските синове.

Защо Давид показал такова милосърдие и съчувствие към един човек,

който всъщност бил недостоен? Отговорът е: „заради Йонатан". Давид

бил сключил завет с Йонатан, бащата на Мемфивостей, че никога няма

да отнеме милостта си от неговия род. Това бил безусловен завет на бла-

годат (вж. 1. Царе 20:14-17).

Мемфивостей разбирал това, защото, когато за първи път се явил пред

царя, той паднал на земята пред него и казал, че „мъртво куче" като не-

го не заслужавало тази милост.

Не би трябвало да ни е трудно да видим себе си в този образ. Ние сме

родени като грешни, бунтовни хора, още от самото начало под смъртно

наказание. Ние сме морално осакатени и извратени от греха. И ние сме

живели в земя, където „няма паша", духовно сме гладували. Били сме

не само осъдени, безпомощни и обеднели, но и далеч от Бога, без Хрис-

тос и без надежда. У нас е нямало нищо, което би могло да заслужи Бо-

жията любов и добрина.

Но въпреки това Бог ни е потърсил, намерил ни е, изкупил ни е от

страха от смъртта, благословил ни е с всички духовни благословения в

небесните места, отвел ни е на Своята празнична трапеза и е издигнал

знамето на любовта Си над нас. И защо е направил всичко това? Зара-

ди Иисус Христос. Това е станало заради Неговия завет на милостта,

под който Той ни е избрал в Христос още преди основаването на света.

Единствено правилният отклик на това е да паднем на земята пред Не-

го и да кажем: „Кой е слугата ти, че да погледнеш такова умряло куче

като мен?"

369

31. декември

„Ето, стоя на вратата и чукам; ако някой чуе гласа Ми и отвори вра-

тата, ще вляза при него и ще вечерям с него, и той - с Мен."

Откровение 3:20

Отново достигнахме края на една година, а нашият търпелив Спаси-

тел все още стои на вратата на хората и моли да Го пуснат да влезе. Ве-

че доста време те са го държали навън. Всеки друг отдавна би се отка-

зал и би си отишъл у дома. Но не и Спасителят. Той е дълготърпелив и

не иска никой да погине. Той чака с надеждата, че някой ден вратата ще

се отвори и ще Го приветстват вътре.

Всъщност е изумително, че въобще има хора, които не откликват на

чукането на Господ Иисус. Ако беше някой съсед, вратата веднага ще-

ше да се отвори. Ако беше някой търговски представител, поне щеше да

му се окаже уважението да се отвори, за да се каже: „Нямаме нужда от

нищо." А ако беше президентът или министър-председателят, цялото

семейство би се състезавало кой да има честта да го поздрави. А когато

пред вратата стои Творецът, Вседържителят и Спасителят, крайно

странно, хората се отнасят към Него студено и мълчаливо.

Съпротивата на човека е още по-неразбираема, когато си помислим,

че Господ Иисус не идва, за да ни ограби, а за да ни подари нещо. Той

идва, за да ни дари изобилен живот.

Веднъж един слушател се обадил на един радио-проповедник късно

вечерта и го помолил да го приеме за кратко посещение. Проповедни-

кът се опитал да отклони посетителя с различни извинения, но накрая

все пак склонил. Оказало се, че човекът идва с голямо парично дарение,

с което искал да подпомогне радиопредаванията. След като си отишъл,

проповедникът казал: „Толкова се радвам, че все пак го пуснах да вле-

зе!"

Джо Блинко често описваше следната сцена: в хола тече приятен раз-

ховор. Внезапно на вратата се чука. Някой от семейството казва: „На

вратата има някой." Друг скача, отива до вратата и я отваря. От хола ня-

кой пита: „Кой е?" От вратата се чува отговора и домакинът отговаря:

„Кажи му да влезе."

Това е накратко благовестието. Слушай! Някой чука на вратата. Кой е?

Самият Господар на живота и славата, Онзи, който е умрял като наш За-

местник и е възкръснал на третия ден, Онзи, който сега седи в слава от-

дясно на Отца и скоро ще се завърне, за да прибере Своите у дома. Ка-

жи Му да влезе!

370

Ш,!!!! Ill Hill

'682118*004628

1 1

Л8

Бог ни говори чрез Библията.

И млади, и по-опитни християни - всички

ние се нуждаем от Неговото всекидневно

наставление, насърчение, утеха и корекция.

"Светлина по пътя" съдържа библейски

четива за всеки ден от Уилиям Макдоналд,

автор, вече добре познат на българския

читател със своите вдъхновяващи книги за

посветен християнски живот: "Истинско

ученичество", "Забравената заповед - Бъдете

свети", "Божията благодат", както и с

прецизните си, но същевременно разбираеми

богословски изследвания: "Разлики",

"Христос и църквата".

Неговите коментари на Стария и Новия

Завет са неоценима помощ за навлизане в

текстовете наСвещеното Писание.

ISBN 978-954-8225-60-1

Table of Contents

One Day at a Time - (German Edition: Licht für den Weg)