Wilhelm Busch:
Omladinski pastor,
blagovjesnik, propovjednik,
pisac i autor mnogih knjiga.

NASA SUDBINA

Isus naša sudbina - tema je koju      i3 velikim je oduševljenjem vršio
pastor Busch odabire kao osnovu      službu omladinskog pastora u
svog svekolikog poslanja.
Essenu. Kao neumorni propovjed-
nik evanđelja mnogo je putovao
propovijedajući tisućama ljudi.
15 io je uvjeren u evanđelje Isusa
Krista kao najveću poruku svih
vremena.
V
telimo li čuti tu poruku? Pre-
dajmo se njegovu vodstvu i uskoro
ćemo znati: „Isus naša sudbina"
najvažnija je tema svijeta i našeg
života.

Wilhelm Busch
Isus naša sudbina
dv

RIJEČI ISKRENE,
Dravska 2, 42304, PuSćine
Naslov izvornika: Jesus unser Schicksal
Copyright 1967:
Aussaat- und Schriftenmissions-Verlag GmbH
Neukirchen Vluyn
Copyright za hrvatsko izdanje:
1992 CLV Bielefeld
Odgovara: Bratoljub Horvat
Lektura: Miljenko Jerić
Korektura: Senka Florjanić i Ivica Horvat
Slog i prijelom i korektura: Ivan Vrtarić
ISBN 3-89397-709-0

Wilhelm Busch
Isus naša sudbina
cLv
Christliche
Literatur-Verbreitung e.V.
Postfach 110135-4800 Bielefeld 11

Tko je bio Wilhelm Busch?
Skoro nepoznat u zemljama engleskog govornog područja,
Wilhelm Busch bijaše jedan od najpoznatijih i najpopularnijih
njemačkih evangelizatora u vremenu prije i nakon druge
svjetske vojne. Njegov neposredan i iskren način
propovijedanja biblijske istine privlačio je tisuće ljudi koji se
sakupljaše slušati ga.
Wilhelm Busch bijaše uvjeren da je poruka Evanđelja
najizvrsnija poruka svih vremena. Njegove propovijedi i spisi
u kojima sa silom, ali u jednostavnosti, prikazuje biblijski
odgovor na najumjesnija ljudska pitanja, mogu biti prihvaćene
od mladih i od starih, bogatih i siromašnih, školovanih i
neobrazovanih ljudi s ulice.
Rođen 1897. godine u Wuppertal-Elberfeldu u Njemačkoj,
Wilhelm Busch provodi svoju mladost u Frankfurtu na Majni,
gdje pohađa i završava srednju školu. U vrijeme prve svjetske
vojne služi u njemačkoj vojsci. Iako mlad, nosi čin poručnika.
Ondje, na bojištu, sreće živog Spasitelja i predaje svoj život
Bogu. Taj radikalni korak promijenio je smjer njegova života
i utjecao na živote tisuća ljudi u godinama što su slijedile.
Po završetku vojne studira teologiju u Tübingenu, nakon
čega prihvaća crkvenu službu i službuje kao pastor: prvo u
Bielefeldu, potom u rurskom području i, napokon, u Essenu.
Ondje bijaše pastor i omladinski vođa do smrti. Tijekom svoje
službe mnogo putuje po Njemačkoj i drugim europskim
zemljama, propovijedajući posvuda Božju riječ.
Budući prihvaća strog, beskompromisan stav Njemačke
Službene Crkve protiv uplitanja Trećeg Reicha u život crkve,
ne bojeći se otvoreno iskazivati svoju vjeru, nacisti ga nekoliko
puta zatvaraše.
Po završetku druge svjetske vojne, Wilhelm Busch još jed-
nom započinje s putovanjima kao putujući evangelizator.
Godine 1966, nakon nekoliko desetljeća neumorna rada,
njegov ga Gospodin pozva k sebi.

Kazalo
Bog - da» ali zašto Isus?    	    9
Koji je smisao mog života?   	   23
Nemam vremena!   	   35
Pažnja! Opasno po život!   ..	   49
Štoučiniti?	   64
Zašto to Bog dopušta?   	   78
Naše pravo na ljubav!   	   93
Može li čovjek govoriti s Bogom?   	   106
Ja jednostavno ne mogu vjerovati!    	   118
Kako uživati u životu ako nas pritišću pogreške i krivnja?   132
Kako uživati u životu kad mi drugi idu na živce?   	   146
Sve se treba promijeniti, ali kako?	   158
Bezmene!   	   171
Postoji li sigurnost u religiji?   	   182
Da li je kršćanstvo privatna stvar?   	   197
Kada će biti "smak svijeta"?    	   212
Kakva je korist od života s Bogom?   	    229

Predgovor
"Isus naša sudbina" je naslov teme koju je pastor Busch
izabrao za veliku evangelizaciju održanu u Essenu, 1938
godine. S velikom je radošću u tom istom gradu vršio službu
omladinskog pastora, ali je kao neumorni propovjednik
Evanđelja neprekidno putovao. Tako je u mnogo navrata
pozivao ljude k Isusu: po gradovima i selima, na istoku i
zapadu, po Europi i svijetu.
Kako se radovao kada su ljudi hrlili čuti njegovu poruku!
Bijaše uvjeren da je Isusova Radosna vijest najnadahnutija
poruka svih vremena. Tisuće ljudi ga je dolazilo slušati.
Usprkos tome ostao je pravi dušobrižnik koji je uvijek imao
vremena za pojedinca. To je bila njegova posebna služba. Kroz
ono što je ostalo sačuvano na magnetofonskim vrpcama, nas-
tavlja razgovarati s pojedincem i u ovoj knjizi - kao sluga
razapetog i uskrslog Isusa Krista.
"Isus naša sudbina" - bila je osnovna tema njegove svekolike
blagovijesti. Želite li čuti tu poruku? Možete vrlo lako!
Predajte se vodstvu Duha i dođite pred njegovu propo-
vjedaonicu te će vam ubrzo biti jasno: "Isus naša sudbina" je
glavna tema svijeta i naših života.
Karl-Heinz Ehring

Bog - da, ali zašto Isus?
Stari pastor, poput mene, koji je čitav svoj život radio u
velikim gradovima, tijekom godina neprekidno sluša jedne te
iste "bisere". Jedan od njih glasi: "Kako Bog može dopustiti sve
to?" Drugi opet glasi: "Kajin i Abel bijahu braća. Kajin ubi
Abela. Odakle onda Kajinu žena?" A jedan od najdražih mi je
ovaj: "Gospodine pastore, vi uvijek pričate o Isusu. To je
prekrasno. Ipak, uopće nije važno kojoj religiji pripadaš. Glav-
no je imati strahopoštovanje pred Višnjim, Nevidljivim."
To zvuči logično, nije li tako? Stoga moj veliki zemljak -
Goethe, (on je, također, iz Frankfurta) reče: "Osjećaj je sve,
ime je samo zvuk i dim..." Nije važno govorimo li o Alahu, Budi,
Sudbini, ili "Vrhovnom Biću". Glavno je u nešto vjerovati.
Precizirati svoju vjeru je fanatizam. Tako misli barem pedeset
posto ljudi, nije li istina?
Još uvijek mi je u sjećanju starija gospođa koja mi jednom
prilikom reče: "O, gospodine pastore, opet vi sa svojom pričom
o Isusu! Nije li sam Isus rekao: 'U kući moga Oca ima mnogo
stanova'! Ondje ima mjesta za sve!" Dragi prijatelji, ovo je
strahovita pogreška!
Jednom prilikom bijah u berlinskoj zračnoj luci "Tempel-
hofer Feld". Da bi se ondje moglo ući u zrakoplov potrebno je
prije proći kontrolu putovnica. U redu ispred mene stajaše
jedan visok i snažan čovjek; kao da ga još uvijek vidim pred
sobom, nekakav dvometraš s ogromnim putnim pokrivačem
pod rukom. Svoju putovnicu pruži, službeniku. Ovaj mu
odgovori: "Samo trenutak! Vaša putovnica nije više važeća!"
Na to mu taj gospodin odvrati: "Nemojte biti tako sitničavi.
Glavno je da imam putovnicu!" - "Ne," odlučno mu objasni
službenik, "glavno je imati važeću putovnicu!"
Upravo je tako i s vjerom. Ne radi se o tome da je glavno
imati vjeru - pa kakva god ona bila. Svatko na svoj način vjeruje
u nešto. Nedavno mi netko reče: "Vjerujem da bi se od

kilograma govedine mogla napraviti dobra juha". I to je vjera -
svoje vrste! Ne radi se o tome da imate nekakvu vjeru, već se
radi o tome da imate ispravnu vjeru. Vjeru s kojom možete
živjeti i kad sve krene nizbrdo, koja vam pomaže u velikim
kušnjama, vjeru s kojom se možete suočiti i sa smrću. Smrt je
najveća proba za ispravnost naše vjere!
Postoji samo jedna prava vjera s kojom se da ispravno živjeti
i ispravno umrijeti: to je vjera u Gospoda Isusa Krista, Sina
Božjega. Isus je sam rekao: "Mnogo je stanova u kući moga
Oca." Ali, postoje samo jedna vrata u te Božje stanove: "Ja sam
vrata! Tko uđe kroz mene, bit će spašen."
Isus, on je - vrata! Dobro znam da to ljudi ne vole čuti. Mogu
satima diskutirati o Bogu. Netko Boga predstavlja na jedan, a
netko na drugi način. Ali, o Isusu se ne može diskutirati.
Kažem vam: samo vjera u Isusa, Sina Božjega, spašava i
donosi blaženstvo, a s takvom je vjerom moguće živjeti i um-
rijeti!
Jedan moj doživljaj pokazuje kako ta vjera ljudima izgleda
smiješno. Jednom, prije dosta godina, dok šetah Essenom,
naiđoh na dvojicu muškaraca, najvjerojatnije rudara, koji
stajahu na pločniku. Kako prolazih pokraj njih, jedan me
pozdravi: "Dobar dan gospodine pastore!" Okrenuh mu se i
upitah: "Odakle se poznajemo?" Tada se nasmija i reče
drugome: "To ti je pastor Busch! Pravi dečko!" - "Hvala!" rekoh.
"Da, dobar dečko", nastavi on, "ali je pomalo lud!" - "Lud?
Zašto?" upitah ozlojađeno. Tada on ponovi: "Stvarno, pastor
je pravi dečko! Samo, neprekidno govori o Isusu!" - "Čovječe,"
rekoh mu iznenađeno, "nisam ja lud! Za sto godina bit ćete u
vječnosti. Tada će sve ovisiti o tome jeste li upoznali Isusa. O
njemu ovisi hoćete li biti u paklu ili u raju. Recite mi, poznajete
li Isusa?" - "Vidiš," smijući se, prozbori ovaj svome kolegi, "opet
počinje!"
To je upravo ono od čega želim započeti! U Bibliji postoji
jedan stih koji želim staviti na sam početak svog izlaganja. Taj
stih glasi: "Tko ima Sina Božjega ima život." Na vjeronauku ste
naučili nešto o Isusu, ali to ne znači da ga imate. "Tko ima Sina
10

Božjega" - zapazite ovu riječ 'ima' - "ima život" - ovdje i u
vječnosti! "Tko nema Sina Božjega, nema života." To kaže riječ
Božja! Jeste li čuli izreku: "Tko ima, ima!" Isto značenje ima i
navedeni biblijski stih. Stoga bih vas htio uvjeriti da prihvatite
Isusa i predate svoj život u njegove ruke. Život bez njega je
ruševina.
Reći ću vam zašto je Isus jedini u koga valja vjerovati i zašto
je vjera u Isusa Krista jedina ispravna vjera. Ili, da se izrazim
posve osobno, htio bih vam reći zašto moram imati Isusa, i
zašto moram vjerovati u njega.
1. Isus je Božje otkrivenje
Kad mi netko kaže: "Ja vjerujem u Boga, ali zbog čega
trebam Isusa?" ja mu odgovorim: "To je glupost! Bog je
nevidljivi Bog! Bez Isusa ne možemo znati baš ništa o Bogu!"
Ljudi mogu izmisliti svog vlastitog Boga, "dragog Boga",
naprimjer, koji neće jednog pravog Nijemca ostaviti na cjedilu,
bar ne tako dugo dok pije samo pet krigli piva dnevno! Alah,
Buda - to su samo projekcije naših želja. Ali Bog? Bez Isusa ne
možemo znati ništa o Bogu. Isus nam otkriva Boga. Bog je,
dapače, došao k nama u osobi Isusa Krista.
Pojasnit ću vam to pomoću jedne ilustracije. Zamislite
neprovidni zid magle. Iza tog zida magle sakriven je Bog. Kako
ljudi ne mogu živjeti bez njega, počeli su ga tražiti. Pokušali su
se probiti kroz maglu. To su pokušaji raznih religija. Sve su
religije Čovjekovo traženje Boga, a ovo im je svima zajedničko:
sve su se izgubile u magli i nisu bile sposobne pronaći Boga.
Bog je skriveni Bog. To je vrlo dobro razumio čovjek koji se
zvaše Izaija, kada kriknu iz dubine srca: "Gospodine, ne
možemo doći k tebi. O, da razdriješ nebesa i siđeš k nama!" I,
zamislite, Bog je čuo taj krik! Prodro je kroz gustu maglu i
došao nam - u osobi Isusa Krista. Bog nam je došao onoga dana
kad su anđeli pjevali na betlehemskim poljanama: "Danas vam
se rodio Spasitelj! Slava Bogu na visini!" A sada nam Isus
govori: "Tko vidi mene, vidio je Oca." Bez Isusa nisam znao
ništa o Bogu. On je jedina osoba od koje mogu primiti sigurnu
11

spoznaju Boga! I kako onda netko može reći: "Ja mogu bez
Isusa!"
2. Isus je spasonosna ljubav Božja
Jednom me intervjuirao neki novinar. Upitao me: "Zbog
čega održavate ovakve sastanke?" Na to mu odgovorili: "To
činim zbog toga jer se bojim da ljudi ne odu u pakao." Tada se
nasmija i reče mi: "Takvo mjesto ne postoji!" Ja mu odvratih:
"To vi kažete! Za sto godina ćete znati da li ste u pravu bili vi
ili Božja riječ. Recite mi," nastavih, "jeste li ikada osjetili strah
od Boga?" - "Ne!" odgovori on. "Dragog Boga se nitko ne treba
bojati!" Tada mu objasnih: "Čak i onaj tko ima površno znanje
0	Bogu mora znati da ne postoji ništa strasnije no što je on -
sveti i pravedni Bog, Sudac naših grijeha. Mislite li da će on
jednostavno preći preko vaših grijeha? Vi ga nazivate 'dragim
Bogom'? Biblija ne govori tako. Biblija govori: 'Strašno je
upasti u ruke živoga Boga.'"
Jeste li se ikad uplašili pred Bogom? Ako niste, tada niste
još ni počeli uviđati strahovitu stvarnost Božje svetosti i užasnu
stvarnost svojega grijeha. Ali kad se počnete bojati Boga, upitat
ćete se: "Kako mogu opstati pred Bogom?" Osobno vjerujem
da je najveća glupost našeg doba to što se više ne bojimo Božjeg
gnjeva. Kad neki narod prestane ozbiljno shvaćati živoga Boga
1	njegov gnjev protiv grijeha, to je znak zastrašujućeg
otvrdnuća.
Profesor Karl Heim mi je jednom prilikom pričao o svom
putu u Peking. Ondje ga odvedoše na jedno brdo na čijem je
vrhu stajao oltar koji nazivaše "nebeskim oltarem". Objasniše
mu da se u takozvanoj "noći pomirenja" to brdo ispuni
stotinama tisuća ljudi koji nose svjetiljke. Tada bi se popeo i
car - u to je doba Kinom još vladao car - te prinio žrtvu
pomirnicu za svoj narod. Kako mi je profesor Heim to
objašnjavao, nastavi: "Ti pogani su znali što je gnjev Božji i da
se čovjek treba pomiriti s Bogom."
Nasuprot tome civilizirani zapadnjak misli kako može
govoriti o 'dragom Bogu' te da će Bog biti zadovoljan njime
12

tako dugo dok plaća crkveni porez! Počnimo se radije ponovo
bojati Boga! Svi smo mi sagriješili! Vi niste? Ne zavaravajte se,
svakako da jeste!
Jednom kad se ponovo naučimo bojati Boga, zapitat ćemo
se: "Kako izbjeći Božji gnjev? Tko će nas spasiti?" Tek kad
počnemo postavljati ta pitanja, otvorit će nam se oči te ćemo
razumijeti da je Isus oslobađajuća ljubav Božja! "Bog želi da se
svi ljudi spase", ali on ne može biti nepravedan. Bog ne može
grijeh ostaviti nekažnjenim. I to je razlog zbog čega je dao svoga
Sina - za spasenje i pomirenje.
Pođite u mislima sa mnom do Jeruzalema. Izvan grada je
brdo na kojemu su okupljene tisuće ljudi. Visoko nad glavama
puka uzdignuta su tri križa. Čovjek na lijevom križu je poput
nas - grešnik. Na desnom također. Ali pogledajte na čovjeka u
sredini. Vidite li ga? Onog čovjeka s krunom od trnja na glavi?
Sina živoga Boga!
O glavo krunisana kojoj se rugo' svijet.
O glavo puna rana, a na njoj trnov splet.
O čelo s kog' je teko' u muci krvav znoj,
Ja te se sada sjećam i teških rana broj.
Zbog čega je on pribijen na križ? Taj je križ oltar Božji. Isus
je "janje Božje koje oduzima grijehe svijeta" i izmiruje nas s
Bogom.
Vidite li, tako dugo dok ne pronađete Isusa ostajete pod
Božjim gnjevom pa makar vi to poricali. Samo oni koji dolaze
k Isusu mogu biti u miru s Bogom. Jer, "na njega pade kazna -
radi našeg mira".
Dopustite mi to ilustrirati jednostavnim primjerom. U prvoj
svjetskoj vojni bijah topnik. Imasmo topove koji sa svake
strane bijahu zaštićeni metalnim štitnikom. Jednom ostasmo
na prvoj borbenoj liniji bez zaštite pješaštva, a napali nas
tenkovi. Meci neprijateljskog pješaštva poput tuče udaraše po
štitnicima. Srećom štitnici bijahu dovoljno jaki te ostasmo
netaknuti. U tom trenutku pomislih: "Da sada ispružim ruku
izvan štitnika, meci bi ju odmah raznijeli i bio bih izgubljen,
zasigurno bih iskrvario. Ali ovdje iza štitnika sam siguran!"
13

To je upravo ono što Isus posta meni. Dobro znam da bih
bez Isusa bio uništen na Božjem sudu. Bez Isusa nikada ne
mogu zadobiti mir u srcu, bez obzira što ja učinio. Bez Isusa ne
mogu umrijeti bez smrtnoga straha pred onim što me čeka. Bez
Isusa idem ravno u vječnu propast. Vječna smrt nedvojbeno
postoji - pričekajte malo i vidjet ćete! Ali kad stojim u zaklonu
Isusova križa zaštićen sam kao i onda iza čeličnog štitnika. Sa
sigurnošću znam da je on moj Otkupitelj! Moj Spasitelj! Da,
Isus je oslobadajuća ljubav Božja!
Jeste li čuli ove riječi: "Bog želi da se svi ljudi spase." Zato
je i dao svoga Sina: za spasenje, za otkupljenje. Dao ga je i za
vas! Nemajte mira sve dok ne dobijete taj Božji mir, sve dok ne
budete spašeni!
Zašto trebamo Isusa? Zato jer...
3. Isus jedini može riješiti najveće životne
probleme
Znate li koji je najveći problem našeg života? Stariji, narav-
no, odmah pomisle na žuč, bubrege, ili nešto od čega upravo
boluju. Kod mladih je to "dečko" ili "djevojka". Svatko ima
nekakve svoje probleme. No, vjerujte mi, najveći naš problem
u životu je naša krivnja pred Bogom!
Mnogo godina radih medu mladim ljudima pa sam, stoga,
uvijek tražio nove ilustracije pomoću kojih bi im lakše objasnio
tu istinu. Jednu od tih ilustracija htio bih upotrijebiti i ovdje.
Svojim bih slušateljima rekao: "Zamislite da od rođenja
nosimo željezni prsten oko vrata. Svaki put kada sagriješim, na
nj biva zavarena jedna karika. Imao sam prljave misli: jedna
karika. Bijah zločest prema majci: jedna karika. Loše govorih
o drugima: jedna karika. Provedoh dan bez molitve i ponašah
se kao da nema Boga: jedna karika. Bijah nepošten, lagah:
jedna karika."
Pokušajte sada zamisliti dužinu lanca koji vučemo za
sobom! To je lanac naše krivnje! Taj lanac, naravno, ne
možemo vidjeti, ali je takva stvarnost naše krivnje pred Bogom.
14

Naša je krivnja ogromna i vučemo ju za sobom kamo god
idemo.
Često se pitah zašto ljudi nisu sretniji i zadovoljniji. Izgleda
da imaju sve uvjete biti sretnima, ali, da li su zaista sretni? Oni
to nikako ne mogu biti! Ne mogu jer za sobom vuku teški lanac
vlastite krivnje! I nitko im ga ne može skinuti, nikakav propov-
jednik, svećenik ili pak anđeo. Ni Bog im ga ne može jednos-
tavno skinuti jer je pravedan - "Čovjek žanje ono što je sam
posijao".
Ali tu je Isus! On je jedini koji može riješiti naš najveći
životni problem. On je umro za moje grijehe. Svojom jesmrću
platio za njih. Zato je sposoban skinuti lanac krivnje s mene.
- On je jedini koji to može!
Iz vlastitog iskustva mogu reći da je pravo oslobođenje znati
da su ti grijesi oprošteni. To je najveće oslobođenje koje netko
može iskusiti u životu. I ne samo da to iskustvo mijenja život,
već i smrt. Vi stariji ćete to dobro razumjeti: jedna je stvar
umrijeti i znati da su ti grijesi oprošteni, a druga otići u vječnost
noseći sa sobom svu svoju krivnju. To mora biti užasno!
Znam ljude koji cijeli svoj život govoraše: "Ja sam dobar. Ja
sam pravedan". Ali jednoga dana će umrijeti i ostaviti i
posljednju prijateljsku ruku da bi otkrili kako brod njihovog
života, zahvaćen strujom vječnosti, plovi u susret Bogu. Sa
sobom neće moći ponijeti ništa: ni "kućicu", ni bankovni račun,
ni štednu knjižicu - samo svoju krivnju. Tako će se čovjek
pojaviti pred Bogom. Užasno! Takva je ljudska smrt.
I kada kažu: "Pa tako svi umiru!" - onda svi i umiru tako! Ali
ti ne trebaš umrijeti tako! Isus ti nudi oproštenje grijeha! To
je najveće oslobođenje koje postoji.
Imao sam osamnaest godina kad iskusili što je oproštenje
grijeha. Moj se lanac krivnje slomio i otpao. Tada se dogodilo
ono što kaže pjesma: "...izgubljen grešnik bio sam, sad spašen
sam i ja... Sad srce moje sretno je i ne plaši se već. Od straha
oslobodi me, milosti Božje riječ."
Moja je želja da i vi iskusite Božje oproštenje. Približite se
Isusu! Učinite to još danas! On vas očekuje. Recite mu:
15

"Gospodine, moj je život iskvaren i ispunjen grijehom. Uvijek
izbjegavah priznati to i sebe prikazivah u najboljem svjetlu.
Sada donosim pred tebe sve svoje grijehe. Želim vjerovati da
tvoja krv može isprati svu moju krivnju." Oproštenje grijeha je
divna stvar. Ne oklijevaj!
U Engleskoj u sedamnaestom stoljeću življaše čovjek ime-
nom John Bunyan. Zbog svoje vjere prove mnoge godine u
zatvoru. (Ah, neke se stvari nikada ne mijenjaju! Nakon riječi
Božje, zatvor je najstabilnija stvar na svijetu.) Ondje u zatvoru
napisa Bunyan prekrasnu knjigu koja se i danas rado čita. U
njoj prikaza život kršćanina kao opasno putovanje ispunjeno
avanturama. Knjiga govori o čovjeku koji življaše u gradu
Propasti. Njega odjednom obuze nemir pa reče (otprilike ovo):
"Ovdje ništa ne valja. Nemam mir u duši. Nesretan sam. Moram
otići odavde." Svoju brigu podijeli sa ženom, na što mu ona
odgovori: "Malo si nervozan. Potreban ti je odmor." No, to mu
nije nimalo pomoglo, nemir je ostao. Jednog dana konačno
zaključi: "Nema mi druge, moram napustiti ovaj grad!" I
pobježe. Nakon nekoliko koraka posta svjestan kako na leđima
nosi pričvršćen veliki teret. Htio ga se riješiti, ali nije mogao.
Što je dalje odmicao teret postajaše sve teži. Prije nego krenu
na put nije ga ni osjećao, bio mu je normalan, ali kako se
udaljavao od grada propasti, teret je bivao sve veći. Napokon
je jedva stavljao nogu pred nogu. S ogromnim se naporom pope
planinskim putem. Teret posta nesnošljiv. Odjednom se,
zamaknuvši iza zavoja, nade pred križem. Već na izmaku snaga
sruši se u podnožju križa, čvrsto ga obujmivši rukama, i podiže
pogled na razapetog Isusa. Istog trenutka osjeti kako se teret
odvoji s njegovih leda i uz buku i lomljavu otkotrlja u provaliju.
Ta je priča divna ilustracija onoga što doživljava čovjek kad
se približi križu Isusa Krista.
Kod križa Kristovog zora me obasja,
slijep bijah ali sada, gle, vidim ja.
Kad u život svoj Isusa primaš,
hosana, tada blažen mir imaš.
16

Ja imam oproštenje grijeha jer je moj Spasitelj trpio umjesto
mene. S mene je skinut lanac krivnje. Mog tereta više nema.
Nitko osim Isusa ne može dati takav poklon - oproštenje svih
naših grijeha.
Zbog čega trebam Isusa? Još je jedan razlog zašto trebam
Isusa.
4. Isus je dobri pastir
Vjerojatno ste svi već iskusili kako je grozno biti sam i kako
je tada život prazan. U svojoj ste osamljenosti shvatili: "Nešto
u mom životu nedostaje. Ali što?" Reći ću vam što: nedostaje
vam živi Spasitelj!	'
Upravo objasnih da Isus umrje na križu kako bi platio za
naše grijehe. Zapazite ovaj stih: "Na njemu je bila kazna radi
našega grijeha". Mrtvog ga skinuše s križa i staviše u grob
isklesan u stijeni. Na otvor groba bi postavljen ogroman
kamen. Kako bi bili potpuno sigurni, rimski upravitelj odredi
da se grob zapečati, a pred ulazom postavi straža. Pretpos-
tavljam da neki od stražara bijahu prekaljeni ratnici koji se
boriše po svim zemljama ondašnjeg poznatog svijeta: Galiji,
Germaniji, Aziji, Africi... Njihova tijela vjerojatno bijahu
nagrđena ožiljcima od rana zadobivenih u borbama. U osvit
trećeg dana stajahu pred grobom sa štitovima na rukama,
kopljima u desnicama i kacigama na glavama. U rimskog se
legionara zaista moglo pouzdati kada bijaše na straži! No,
Biblija kaže: "...anđeo Gospodnji side s neba, pristupi te od-
maknu kamen." I Isus iziđe iz groba. To bi toliko zastrašujuće
da stražari popadaše po zemlji kao mrtvi.
Nekoliko sati nakon toga sretne Isus siromašnu djevojku.
Za nju Biblija kaže da je ranije bila opsjednuta sa sedam
demona koje Isus istjera iz nje. Tog jutra djevojka bi sva u
suzama. Isus joj priđe. Ona se ne sruši od straha ugledavši ga.
Upravo obrnuto. Njezine se suze pretvoriše u radost kad,
prepoznavši uskrslog Gospodina, uskliknu: "Gospodaru!" Ona
se utješi jer je znala: "Isus je dobri pastir, živ je, i tu je sa mnom."
Vidite, zbog toga želim imati Isusa. Trebam nekog tko će me
17

uzeti za ruku! Mene je život bacio u tamne dubine. Zbog svoje
sam vjere proveo mnogo vremena po nacističkim zatvorima.
Bijaše trenutaka kada mišljah: "Preostaje mi još samo jedan
korak do mračnog carstva ludila odakle je nemoguće vratiti se."
Tada mi priđe Isus! I ponovo je sve bilo dobro! To vam mogu
potvrditi.
U zatvoru proven jednu noć kad je izgledalo da se otvorio
sam pakao. Tog dana nacisti dovedoše ljude koje vodiše u
koncentracioni logor. Ljude bez ikakve nade, dijelom
kriminalce, dijelom nevine ljude - Židove. Te su noći, sjećam
se dobro, bila je subota, srca tih ljudi bila ispunjena dubokim
očajem. Uskoro svi počeše urlati iz svega glasa. Ne možete
zamisliti taj prizor. Cijela je zgrada bila ispunjena očajnim
ljudima koji jaukaše i lupaše po zidovima i vratima uznica.
Stražari bijahu nervozni i pucaše pištoljima u strop, trčaše od
uznice do uznice dijeleći udarce lijevo i desno. Ja sjedih u svojoj
uznici i mišljah: "Ovako će biti u paklu." Teško je opisati taj
prizor. U tom mi trenu nadođe misao: "Isus! On je ovdje!"
Govorim vam to što u tom trenutku doživjeh. Tada tiho, sasvim
tiho, rekoh u svojoj uznici: "Isuse! Isuse! Isuse!" - Za tri minute
sve utihnu.
Razumijete li? Ja ga zazvah, to ni jedan čovjek nije mogao
čuti, samo On - i demoni se moraše povući! Tada, iako je bilo
strogo zabranjeno, glasno zapjevah: "Isuse, prijatelju moj,
melem srca mog, Isuse, ukras si moj. O, kako će dugo moje
srce tjeskobno za tobom čeznuti." Svi uhićenici čuše pjesmu.
Stražari ne rekoše ni riječ što glasno pjevam. "...Od oluje se
mogu zatresti i temelji svijeta, kraj mene je moj Isus!" Dragi
prijatelji, ondje osjetih što to znači imati živog Spasitelja.
Jednom ćemo svi morati, govorih već o tome, proći kroz
veliku nevolju, kroz gorko iskustvo smrti. Netko mi jednom
priđe riječima: "Vi, pastori, uvijek plašite ljude s pričama o
smrti!" Ja mu na to odgovorili: "Time ne trebam nikoga plašiti,
toga se svi bojimo!" Koje će olakšanje biti kada ćemo tamo, u
času smrti, moći prihvatiti ruku dobroga pastira! Ljudi mi
govore, i to je istina, da se "...čovjek današnjice manje boji
18

umrijeti nego li živjeti. Život je grozan, gori od smrti!" Ali,
dragi prijatelji, ima jedna bolja stvar - život sa Spasiteljem!
Ispričat ću vam priču koju već često puta koristili kao
ilustraciju. Nevjerojatna je, ali istinita. U Essenu upoznah
jednog industrijalca. Jednog od onih darežljivih. - "Gospodine
pastore", reče mi, "dobro je što djecu učite dobru. Evo vam ček
na sto maraka za vaš rad." Ali kad ga upitah kako on stoji s
vjerom, brzo mi odgovori: "Pustite to, gospodine pastore,
znate, ja imam vlastiti svjetonazor..." Razumijete li to? Bijaše
dobar čovjek, ali udaljen od Boga kao Mjesec od Sirijusa.
Jednog dana vjenčavah mladi par. To ponekad i nije baš
ugodno u našim velikim, praznim crkvama. IJđoše mladenci s
nekih desetak svatova. Sjediše kao izgubljeni u toj ogromnoj
crkvi. Moj darežljivi industrijalac bijaše jedan od svjedoka
mladencima! Zaista mi bi žao tog čovjeka. Stajaše ondje u
elegantnom fraku, s cilindrom u ruci. Jednostavno nije znao
kako se ponašati u crkvi. Na licu mu se Čitalo pitanje: "Trebam
li kleknuti? Ili se prekrižiti? Što sad trebam učiniti?" Pokušah
mu pomoći da se opusti, uzeh mu cilindar iz ruke i stavih ga sa
strane. Tada zapjevasmo. On nije imao pojma kako pjesma ide,
ali pokuša pjevati s ostalima. Možete li sebi predstaviti tog
gospodina? Čovjeka koji se inače tako dobro snalazi u svijetu.
Tada se dogodi nešto neočekivano. Zaručnica bijaše
pomoćnica u bogoslužjima za djecu, pa tridesetak djevojčica
odluči pjevati na njezinom vjenčanju. Smještene visoko gore
na galeriji započeše pjevati dječje pjesme svojim slatkim
glasićima: "Isusova sam ovčica, radujem se uvijek tom', Pastiru
mom' ljubljenom..."
Svrnuh pogled na svog prijatelja i začudih se: "Što je tom
čovjeku? Je li bolestan?" Spustio je glavu, tresući se, i prekrio
lice rukama. Moja prva misao bijaše: "Nešto mu se dogodilo!
Moram hitno pozvati liječnika!" No, tada shvatih da on nezaus-
tavljivo plače.
"... pastiru mom ljubljenom, koji me krijepi," pjevale su
djevojčice, "koji me ljubi, koji me zna i mojim me imenom zove.
Pod njegovom palicom blagom ja izlazim i ulazim, i neizrecivo
19

slatku pašu nalazim..." I ondje je sjedio taj čovjek, veliki in-
dustrijalac, i plakao! Odjednom shvatih što se dogodilo u
praznoj crkvi. Taj čovjek je, zacijelo, sam sebi rekao: "Ova djeca
imaju nešto što ja nemam - dobroga pastira. Ja sam jadan,
usamljeni i izgubljeni čovjek!"
Ni vi, tko god bili, muško ili žensko, nećete daleko stići u
životu ako ne možete reći zajedno s ovom djecom: "Radujem
se što pripadam stadu Isusa Krista i imam dobroga pastira."
- Bez njega ne možete dalje! Zašto ne biste donijeli životnu
odluku koja bi te riječi učinila i vašima?
Zašto vjerujem u Isusa? Zato jer je on dobri pastir, moj
najbolji prijatelj i živi Spasitelj.
Zašto trebam Isusa? Želim vam reći i posljednji razlog:
5. Isus je Knez života
Prije mnogo godina organizirah omladinski kamp u
Böhmerwaldu. Po svršetku kampa, nakon što mladi otidoše, ja
morah ostati još jedan dan i pričekati auto koji će poslati po
mene. Noć proveh u lovačkom dvorcu koji je nekoć pripadao
nekom kralju. U to doba ondje stanovaše samo šumar.
Građevina bi u poluruševnom stanju. U njoj nije bilo čak ni
električne struje, ali je imala vrlo veliku dnevnu sobu s
kaminom u kojem je gorjela vatra. Šumar mi pruži petrolejku
i zaželi laku noć. Vani je bješnjela oluja, a kroz krošnje jelki
koje se nalaziše oko kuće sipila je kiša. Bijaše to pravo vrijeme
i mjesto za dobar krimić.
Upravo te noći nemah sa sobom ništa za čitanje. Tada na
rubu kamina pronađoh nekakvu knjižicu. Lagano ju počeh
listati pod treptavim svjetlom petrolejke. Mislim da nešto
groznije nikada ne čitah! Na njezinim je stranicama neki dok-
tor izlijevao svoj gnjev protiv smrti. Stranicu za stranicom
nizaše se ovakvi odjeljci: "O smrti, neprijatelju ljudskoga roda!
Tjedan dana se mučih iz tvojih kandži iščupati jedan ljudski
život, i kad već pomislih da ga spasih, stala si kraj njegova
kreveta i otela mi ga s prezrivim osmijehom - i sav moj trud bi
uzaludan. Ja mogu izliječiti čovjeka, ali znam da je sve uzalud
20

- dolaziš ti sa svojom Šakom od kostiju. O, smrti, ti varalice,
neprijatelju!" I dalje je ovako, na svakoj stranici, davao oduška
svojoj mržnji prema smrti.
Tada naiđe najgori odjeljak: "O, smrti, kraju svega!" I dos-
lovce je nastavio ovim riječima: "O prokleta! Kad bi zaista bila
kraj svega! Kada te pogledam, pretvaraš se u znak pitanja. Tada
se pitam da li je smrt zaista kraj? Što ako nije?"
To je to! Ali ja vam mogu reći da sa smrću nije svemu kraj!
Isus, koji najbolje zna sve o tome, reče: "Širok je put što u
propast vodi, a uzak je put koji vodi u život." Na nama je da,
dok smo još na zemlji, donesemo ispravnu odluku. Zato sam
radostan što imam Spasitelja koji mi daje život - ovdje i sada.
Imam Spasitelja koji je život i koji vodi u život. To je razlog
zbog kojeg volim govoriti ovu poruku drugim ljudima.
Za prve svjetske vojne tjednima bijah kod Verduna gdje se
tada vodila jedna od najvećih bitaka. Između rovova su ležale
hrpe leševa. Cijelog svog života ne mogah se riješiti tog užasnog
mirisa raspadajućih leševa. I svaki put kad vidim spomenik s
natpisom: "Pali za domovinu", osjetim taj miris Verduna,
smrad mrtvih tijela. Kad pomislim da za sto godina više neće
biti nikoga od nas, zagušuje me taj isti, užasni miris smrti.
Osjećate li ga?
Ipak, u tom smrtnom svijetu postoji netko tko je uskrsnuo
od mrtvih! On reče: "Ja živim i vi ćete živjeti! Vjerujte u mene!
Dođite k meni! Obratite se! Postanite moji! Povest ću vas u
život!" Nije li to čudesno? Kako može čovjek živjeti u tom
svijetu smrti bez Spasitelja koji je život i koji vodi u vječni
život?
Ovih dana čitah jedno staro pismo koje je profesor Karl
Heim dao tiskati. To je pismo jednog vojnika, kršćanina, koji
poginu u Rusiji za vrijeme druge svjetske vojne. U pismu piše
otprilike ovako: "Ovdje u nas je jezivo! Kad Rusi zapucaju sa
'Staljinovim orguljama' ("kaćuše"), sve nas obuzme panika. I ta
hladnoća! Taj snijeg! Jezivo! Ali ja se ne bojim! Bit će predivno
kad poginem: u trenu ću ući u blaženstvo. Prestat će muka i ja
ću vidjeti moga Gospoda licem u lice, utonut ću u njegov sjaj.
21

Ne, neće mi biti žao ako ovdje poginem." To mu se i dogodi
nedugo nakon što napisa ovo pismo. Čitajući ga, pomislih:
"Kako je velika stvar da se jedan mladić više ne boji smrti samo
zato jer poznaje Isusa!"
Da, Isus je Knez života! On svojima daje nepokolebljivu
nadu u vječni život!
Jednom u Leipzigu, na Dan crkve, bi priređeno primanje u
Gradskoj vijećnici. Ondje se sakupiše svi važniji društveni
djelatnici i crkveni dostojanstvenici. Održani su govori u
kojima se pazilo da se ne "nagazi na žulj" neistomišljenicima.
Ceremoniju je trebao zatvoriti Heinrich Giesen koji u to doba
bijaše generalni sekretar Njemačkih evangeličkih crkava. Ne
mogu zaboraviti kako je Heinrich Giesen tada ustao i rekao:
"Gospodo, pitate nas kakva smo mi vrsta ljudi. Htio bih vam to
reći jednom jedinom rečenicom: Mi smo ljudi koji se mole:
'Dragi Bože, učini me tako svetim da mogu ući u nebo!'" I tada
sjede natrag na svoje mjesto. Bijaše nevjerojatno kako je ta
jednostavna izjava duboko potresla sve prisutne.
Za vrijeme Tridesetgodišnje vojne napisa Paul Gerhardt ove
stihove:
"Svoj ću život samo pronijeti
kroz ovaj svijet,
al' u tom neprijateljskom šatoru
ne mislim živjet'.
Putovima svojim putujem,
u Domovinu što vode,
gdje Otac će tješit' me moj."
Od svega vam srca želim da i vi možete ovako proputovati
kroz ovaj svijet.
Zašto trebam Isusa? Zato jer sve, apsolutno sve, ovisi o tome
da li ću ga upoznati.
22

Koji je smisao mog života?
Sva se ljudska razmišljanja vrte oko pitanja zašto živim, ili:
koji je smisao moga života?
Jednog me dana u Essenu nazva neki tvorničar. Preko
telefona djelovaše vrlo uznemireno. "Gospodine pastore,
dođite odmah!" reče mi. Požuriti koliko sam mogao. Dočeka
me riječima: "Sin mi se ustrijelio!" ...Poznavah mladića. Bijaše
student. Imao je sve što mu je srce poželjelo: bijaše zdrav,
zgodan, mlad i bogat. Već je dugo posjedovao vlastiti auto i ne
bijaše upleten ni u kakve mladalačke nepodopštine. I taj si
mladi čovjek ispali metak u usta! U oproštajnom pismu napisa:
"Ne vidim nikakva smisla nastavljati živjeti. Moj je život bez
smisla!" Zaista potresno!
Pitanje smisla našega života je od ogromne važnosti! To je
tako važno zato što imamo samo jedan život na raspolaganju!
Da li ste ikada razmišljali što to znači imati jedan jedini život?
U osnovnoj školi ne bijah baš dobar u matematici. Moj
učitelj jednostavno nije razumio na koji način dolazim do
rezultata. I kada bih napisao zadaću, on je ponekad, pokazavši
sasvim otvoreno kako malo cijeni moje umijeće pronalaženja
krivih rezultata, iscrtao moju bilježnicu crvenom tintom.
Bilježnica mi je stoga izgledala grozno. Kad bi već bila dobrano
crvena, ja bih je bacio, ponekad i dok još nije bila ispisana
dokraja. Tada bih kupio novu, lijepu i čistu. Tako sam mogao
ponovo započeti pisanje.
Kada bi čovjek tako mogao učiniti sa svojim životom!
Vjerujte mi da milijuni ljudi, u trenutku kad smrt pokuca na
njihova vrata, pomisle: "O, kad bih mogao još jedanput krenuti
iz početka! Sve bih tad učinio drugačije!"
Školsku je bilježnicu lako kupiti i početi pisati iz početka,
ali sa životom to nije moguće! Imamo samo jedan život! Kako
mora biti užasno kada ga zaprljamo krivim načinom življenja!
Imamo samo jedan jedini život! Ovozemaljski! Ako ga iz-
23

gubimo, izgubljen je za svu vječnost. Shvatite ozbiljno to što
vam govorim, radi se o životu i smrti!
Jutros pokraj hotela u kojemu odsjeh protutnji veliko krdo
krava. "Kako su te krave sretne", pomislih, "uopće ne trebaju
razmišljati zbog čega su na svijetu. Tu je stvar jasna - moraju
davati mlijeko ljudima i na koncu im poslužiti za hranu."
Razumijete li što mislim? Životinja ne treba razmišljati o
smislu života. Po tome se čovjek razlikuje od životinje.
Nažalost ima mnogo ljudi koji žive i umiru a da se nikada nisu
zapitali: "Zbog čega ja, ustvari, živim?" Između takvih ljudi i
životinja ne postoji razlika. Udaljenost između čovjeka i
životinje je vrlo mala. Čovjeka čini čovjekom to što razmišlja i
postavlja pitanje: "Zašto sam ovdje?"
Zaista, zašto sam čovjek? Zašto postojim?
1. Površni i nepromišljeni odgovori
Dragi prijatelji, zastrašujuće je koliko postoji površnih i
nepromišljenih odgovora na pitanje: "Zašto živim?" Prije
mnogo godina imao sam priliku na jednom mjestu čuti sve te
površne i ishitrene odgovore. Bilo je to 1936. godine, dakle za
vrijeme Hitlerova Trećeg Reicha. Neki studenti iz Münstera
me zamoliše da razgovaram s njima o temi: "Što je svrha moga
života?" Otvoreno mi rekoše da ne žele čuti propovijed, već da
žele samo diskutirati o toj temi. - "Dobro", rekoh, "onda
počnimo! Što je smisao moga života? Zbog čega živim?"
Kako je započela diskusija, jedan mladić usta i izjavi: "Ja
živim zbog svog naroda. To je nešto poput stabla i lista. List je
ništa, stablo je sve. Ja postojim zbog svog naroda!" - "Lijepo",
odgovorih mu, "a zbog čega postoji stablo, zbog čega postoji
narod?" - Nasta tišina! To nije znao. Nije znao odgovor na to
iskonsko pitanje. Jednostavno ga je ostavio po strani. Tada im
rekoh: "Dragi prijatelji, takvim odgovorima vi jednostavno
izbjegavate to važno pitanje!"
"Što je smisao moga života? Zbog čega živim?" zapitah
ponovo. Drugi mladić objasni: "Ja postojim da bih izvršio svoju
dužnost!" - "Čovječe," rekoh mu, "pa to je smiješno! Što je moja
24

dužnost? Držim da je moja dužnost vama propovijedati Božju
~riječ. Mathilda Ludendorff misli daje njezina dužnost poricati
Božje postojanje. Što je onda dužnost?"
Jednom mi reče neki visoki državni službenik: "Gospodine
pastore, neka ovo ostane među nama. Od jutra do večeri samo
potpisujem dokumente, ali da svi oni izgore, svijet bi i dalje
postojao. Žao mi je što sam sve svoje vrijeme i energiju posve-
tio takvom besmislenom poslu." - Sto je onda dužnost?
Za vrijeme Trećeg Reicha, tisuće SS-ovaca ubiše stotine
tisuća ljudi. I kad ih poslije vojne dovedoše pred sud, braniše
se riječima: "Mi smo samo izvršavali svoju dužnost. Bilo nam
je naređeno." Vjerujete li daje čovjekova dužnost ubijati druge
ljude? Ja u to ne mogu vjerovati.
I još rekoh studentima: "Što je bit svega? Što je moja
dužnost? Tko mi to može reći? Izgleda da smo opet na samome
početku."
Mladići zastaše razmišljajući. Tada jedan usta i ponosno
reče: "Ja potječem iz stare aristokratske obitelji. Mogu vam
nabrojati svoje pretke unazad šesnaest generacija. To je veliko
rodoslovlje! Nije li pokušati nastaviti graditi tu lozu dovoljno
vrijedan životni zadatak i razlog zbog kojega se isplati živjeti?"
Na to mu jedino mogah odgovoriti: "Čovječe! Kad netko ne zna
zbog čega je živjelo proteklih šesnaest generacija, tada je bez
ikakve vrijednosti osnivati sedamnaestu!"
Postoji tako mnogo površnih i nepromišljenih odgovora. U
nas se često u novinama mogu naći osmrtnice. Iz jedne od njih
izdvojih ovu groznu izreku: "Samo je rad bio tvoj život, nikad
nisi mislio na sebe. 21a svoju se obitelj mučiti, bila ti je najuz-
višenija dužnost." Da li vam je to poznato? Svaki put kada to
čitam uhvatim se za glavu i pomislim: "Pa to je osmrtnica za
konja!" Nije li istina? Konj mora samo raditi. Ne vjerujem da
je bit čovjekovog postojanja samo rad. To bi zaista bilo bijedno.
Ako bi jedini cilj našega života bio: "Samo je rad bio tvoj život",
tada bi najbolje bilo oduzeti si život u desetoj godini života. To
je užasno! Ne, ni to nije smisao našega života.
Jedan drugi student mi tada reče: "Vidite, ja ću postati
25

liječnik. I neće li to, što ću moći spasiti ljudski život, biti
vrijedno življenja?" - "To je lijepo," prihvatili, "ali kada ne znate
zbog čega čovjek živi, tada je besmisao pokušavati spasiti mu
život. Tada mu je bolje dati injekciju od koje će umrijeti."
Nemojte me krivo shvatiti, ja nisam rekao da ljudima treba
davati smrtonosne injekcije. Ono što mislim je da odgovor koji
je dao student medicine nije stvarno rješenje našega problema
- pitanja o smislu života.
Okružen tim studentima bijah šokiran shvativši kako učeni
ljudi (i danas) žive, bez da znaju zbog čega su, ustvari, na ovome
svijetu. Možda ćete se i vi, kao što su se i oni, malo ljutiti na
moj način govora. Ja bih, naravno, mogao upotrijebiti
uglađenije izraze te mnogo stranih i učenih riječi, ali bi vi
zacijelo zaspali nakon pola sata. A budući da se toga strašno
bojim, nastavit ću radije govoriti ovako kako govore prosječni
ljudi. U redu? Hvala!
Vidite, kad prođete kroz ono što smo mi tada prolazili u
Njemačkoj, nije ni čudo da na takva pitanja dobijete odgovor
kakav sam ja tada u Miinsteru dobio od tih studenata: "Život
uopće nema dublji smisao. Čista je slučajnost što sam se rodio.
Nema u tome nikakvoga smisla. Najbolje je učiniti jedno -
uživajmo život koliko god možemo."
To je vjerojatno najveće iskušenje kroz koje mora proći
čovjek koji počinje razmišljati o smislu života: "Moj je život
apsurdan. Bez ikakva je smisla. Da se moji roditelji nisu
vjenčali, ne bih bio ni začet, ni rođen. Čista je slučajnost što
postojim. U osnovi je moj život potpuno lišen smisla." I ako
takav čovjek ima težak život, u tome je trenutku vrlo blizu
samoubojstvu. "Zašto živjeti kada je sve samo slučajnost i
besmisao. Bolje se ubiti!" Znate li da si u Zapadnoj Njemačkoj
više ljudi oduzme život nego što ih strada u saobraćajnim
nesrećama? Znate li da su pedeset posto samoubojica ljudi
mlađi od trideset godina? To je potresno svjedočanstvo našeg
doba: ne vidimo više smisao života!
Često razgovarah s ljudima koji mi govoriše: "Život je tako
besmislen. Odbaciti ću ga. Ili ću ga potrošiti u užicima ili ću
26

počiniti samoubojstvo." Tada bih pitao: "Ali što ako život ima,
smisla? Ako zaista postoji smisao, a vi proživite kao da ga
nema? Što će onda, na koncu svega, biti s vama?"
U Bibliji postoji jedan stih koji bi nas trebao ispuniti
strahom. On glasi: "Ljudima je određeno samo jedanput umri-
jeti - potom dolazi sud". Čovjek mora znati taj biblijski stih da
bi se ozbiljno zapitao: "Zašto ja živim?" Ne možemo jednostav-
no umrijeti i doći na sud Božji ako smo zanemarili smisao svoga
života! Da li je sada pitanje jasnije? - Krenimo onda jedan
korak dalje.
2. Tko nam može dati odgovor?
Tko nam na cijelom svijetu može dati odgovor na pitanje:
"Zašto živim?" - Tko? Crkva? - Ne! - Svećenik? - Ne! On je u
istom položaju kao i mi. - Znanstvenici? - Filozofi? Ni oni nam
ne mogu dati odgovor na pitanje: "Zašto živim?" Ne postoji
nitko tko bi nam mogao reći zašto živimo, osim onoga koji nas
je stvorio, a to je Bog!
Dopustite mi upotrijebiti jednu pomalo smiješnu
ilustraciju: "Jednoga dana ulazim u prostoriju u kojoj sjedi neki
mladić i prtlja nešto s žicama i žaruljicama. 'Čovječe,' zapitah
ga, 'kakav to paklenski stroj izrađuješ? Što će to biti?' On mi,
naravno, objasni, no moram priznati da ništa ne razumijeh." U
sebi sam pomislio: "Nitko ne može shvatiti Što će to biti, samo
onaj tko to izrađuje može reći što će to biti i čemu će služiti."
Tako je i s našim životom. Samo onaj koji nas je stvorio može
reći zašto nas je stvorio! To znači da odgovor na pitanje: "Zašto
živim?" možemo dobiti samo kroz otkrivenje - Bog nam ga
mora reći! Da već nisam marljivi proučavatelj Biblije, samo bi
me to pitanje potaklo na čitanje. Nalazim nepodnošljivim ne
znati zašto sam na ovom prokletom svijetu. - Čini li vam se ovaj
izraz "prokleti svijet" malo pretjeranim? On se nalazi u Bibliji.
Kad biste mogli provesti samo pola godine s pastorom iz
velikog grada, znali biste što mislim tvrdeći da je svijet pod
užasnim prokletstvom. Ja ne bih mogao izdržati živjeti u tom
svijetu da ne dobih odgovor kroz Božje otkrivenje.
27

Bog nam u Bibliji odgovara na pitanje o smislu života. To je
razlog zbog čega je Biblija tako nevjerojatno važna. Poznam
ljude koji, praveći se važni, govore: "Mi ne čitamo Bibliju!" Na
to im mogu odgovoriti jedino: Tada vam sa svom sigurnošću
mogu reći da još nikada niste ozbiljno razmišljali o pitanju
'Zašto živim?'" Ali, glupost je strašno raširena bolest. Da je
popraćena bolovima, čitav bi svijet bio ispunjen bolnim
jaucima. U jednoj ću vam rečenici sažeti ono što naučava
Biblija: Bog nas je stvorio da budemo njegova djeca!
Kao što se otac voli vidjeti u svome sinu, tako je i Bog stvorio
ljude da mu se "suobličuju". Bog želi da budemo njegova djeca,
djeca koja razgovaraju s njim i s kojima on može razgovarati,
djeca koja ga ljube i koju on ljubi.
Da li se ikada molite? Kako se osjeća otac s kojim sin
godinama ne progovori ni riječ? A čovjek koji se ne moli, ne
razgovara sa svojim nebeskim Ocem! Bog želi da budemo
njegova ljubljena djeca koja razgovaraju s njim i ljube ga. To
je svrha našeg postojanja! Ja sada ne govorim o crkvi, dogmi,
religiji, ni bilo čemu drugome. Ja govorim o živome Bogu. Bog
vas je stvorio da možete postati njegovo dijete! - Jeste li
njegovo dijete?
Pođimo korak dalje: mi trebamo biti djeca Božja, ali po
naravi to nismo. Na samom početku Biblije piše da je Bog
stvorio čovjeka "na svoju sliku" - po svom obličju. Dalje nas-
tavlja Biblija s opisom velike katastrofe. Čovjek bi stvoren kao
potpuno slobodno biće i kao takav pobuni se protiv Boga! Uze
"zabranjeno voće", što je značilo: "Želim biti neovisan! Mogu
živjeti i bez Boga!" - Razumijete li to? Adam nikada nije
sumnjao u Božje postojanje. On se samo htio riješiti Boga:
"Živjet ću onako kako ja hoću!"
Ovdje moram ispričati jednu priču. Nedavno me jedan
čovjek, koga sretoh na ulici, zapita: "Pastore Busch, vi uvijek
govorite o Bogu. No ja ga ne vidim. Recite mi kako mogu
pronaći Boga?" Odgovorih mu: "Dobro me slušajte! Zamislite
da postoji uređaj pomoću kojeg se može kretati kroz vrijeme,
prevaljujući tisuće godina u prošlost ili budućnost. Uz pomoć
28

tog vremeplova mogu se vratiti na sam početak povijesti
čovječanstva. Jedne večeri tako pođoh na šetnju Edenskim
vrtom. - Vjerojatno vam je poznata priča o čovjekovom padu?
Tamo kraj jednog grma sretoh Adama - prvog čovjeka. 'Dobra
večer, Adame!' pozdravili ga. 'Dobra večer, pastore Busch'
odzdravi mi on. 'Čudiš se što me vidiš?' zapitah ga i objasnih
mu na koji način stigoh u Eden. - 'Izgledaš mi zamišljen', reče
Adam potom, 'što te muči?' - 'Znaš,' odgovorih mu, 'upravo
razmišljam o pitanju koje mi postavi jedan čovjek: Kako mogu
pronaći Boga?' Čuvši to, Adam se glasno nasmije i objasni mi:
'Uopće nije problem kako pronaći Boga! On je ovdje! Budite
iskreni, pastore Busch, ono što sve vas ustvari zaokuplja je
pitanje kako ga se riješiti. Problem je u tome što ga se je
nemoguće riješiti!'"
Ima li Adam pravo? - Bog je ovdje! - Čovjek ga može
pronaći! Ali čovjek ga ne želi! Kada se malo osvrnem na
povijest ljudske misli, vidim što smo sve poduzimali u
posljednje tri stotine godina da se oslobodimo Boga! - Ali
nismo uspjeli. Dragi prijatelji, u načelu svi vi vjerujete da Bog
postoji, ali mu ne pripadate! Činite ono što i većina ljudi -
zamrzli ste to pitanje. Ne poriču mu postojanje, ali mu ni ne
pripadaju. Nisu Božji neprijatelji, ali mu nisu ni prijatelji. I
tako ostavlja čovjek nerješenim najveći problem svoga života.
Neki švicarski liječnik zapisa u svojoj knjizi, da čovjek koji
ne rješava velika životna pitanja sam postaje duševna rana,
trauma. I dalje nastavlja: "Mi, zapadnjaci, bolujemo zbog Boga.
Ne poričemo ga, ali mu ni ne pripadamo. Da, ne želimo ga.
Stoga smo i bolesni zbog Boga." -1 ja dijelim njegovo mišljenje!
Posvuda čujem gdje ljudi govore: "Suvremeni čovjek se ne
zanima za Boga!" Na to mogu jedino odgovoriti: "Onda se
suvremenom čovjeku loše piše! Pa i ja sam suvremeni čovjek
ali sam zainteresiran za Boga. I ne smatram se baš zastarjelim.
Ali kad se čovjek današnjice ne zanima ozbiljno za svoje
spasenje, tada je to zaista loše!"
Opet ću se poslužiti jednostavnom ilustracijom. Zamislite
mladog kuharskog učenika. Jednog dana glavni kuhar izjavi:
29

"Njega kuhanje uopće ne zanima!" - "Ašto ga zanima?" upitah.
"Pop-glazba i djevojke", odgovori njegov šef. - "Trebali bi se i
vi spustiti na njegovu razinu", rekoh mu, "i odsad razgovarati s
njim samo o pločama i djevojkama. - "Ne, nee!" nastavi šef, "ako
mladića ne privlači kuhanje, tada je izabrao pogrešno
zanimanje!"
Razumijete li što želim reći? Naš je poziv - biti djeca Božja.
Kada se suvremeni čovjek ne bavi mišlju kako biti dijete Božje,
tada je pogriješio u odabiru zanimanja. Pod takvim okolnos-
tima beskorisno je s njime diskutirati o svim mogućim i
nemogućim stvarima koje ga eventualno zanimaju. Ono što mu
se mora reći je: "Tek kada postanete dijete živoga Boga, postat
ćete pravim čovjekom!"
3. Božji odgovor na najvažnije pitanje
Ponavljam: mi po naravi nismo djeca Božja, ali smo zato na
svijetu da to postanemo. Zbog toga nam se u životu mora nešto
dogoditi. Svrha je ovog poglavlja, ne da bih vas malo zabavio,
već da pomognem vama koji tražite smisao svoga života.
Dakle mi nismo djeca Božja, ne ljubimo Boga, kršimo
njegove zapovijedi, baš nas briga za njega, ne molimo se - osim
kada smo u nevolji, tek tada ga se sjetimo. Stoga je najvažnije
pitanje našega života: "Kako postati dijete živoga Boga?" Sad
bih vam najradije dao papir i olovku i rekao: "Napišite kako se,
po vašem mišljenju, postaje dijete Božje?" Netko bi napisao:
"Tako da budem dobar!" Drugi: "Da vjerujem u Boga!" Ali sve
to nije dovoljno. Pitanje: "Kako da postanem dijete živoga
Boga?" ostalo je bez odgovora.
Odgovor na to najvažnije pitanje mogu dobiti jedino kroz
otkrivenje. To znači da mi sam Bog mora reći kako postati
njegovo dijete. Ne postoji pastor koji bi mi to mogao reći.
Biblija jedina daje sasvim jasan odgovor. On glasi: Samo kroz
Isusa! Dragi prijatelji, kada dolazim k Isusu, tada moje srce
brže zakuca, ubrza mi se puls, tada sam kod cilja svog života.
- Da, ako želim postati dijete Božje, to mogu postati jedino
kroz Isusa!
30

U Bibliji postoji jedan stih koji, kad se doslovno prevede s
izvornog jezika, glasi otprilike ovako: "Isus je došao iz Božjeg
svijeta u ovaj naš svijet." Danas često čujemo tvrdnje kako
Biblija sadrži zastarjelo i prevladano shvaćanje stvarnosti: gore
je Nebo a dolje zemlja. To je glupost. To nije ono što naučava
Biblija. Ona ovako govori o Bogu: "Okružuješ me sa svih
strana." To je nešto sasvim drugo. To znači da bi, makar se
sakrijem i pod zemlju, Bog bio i ondje. Biblija naučava ono što
mi danas nazivamo "višedimenzionalno shvaćanje svijeta". Mi
živimo u trodimenzionalnom svijetu u kojemu postoje: dužina,
visina i širina - ali osim tih postoji još dimenzija. I Bog upravo
prebiva u jednoj drugoj dimenziji. On je vrlo blizu, nadohvat
ruke. On hoda s vama! On vas je vidio na vašim bezbožnim
putovima... Ali mi nikako ne možemo probiti "zid" koji nas
odvaja od te Božje dimenzije. Samo Bog to može. On je to i
učinio i došao k nama u osobi Isusa Krista!
Novi zavjet govori o Isusu: "K svojima dođe", - ta sav svijet
njemu pripada! - "ali ga njegovi ne primiše." To je povijest
evanđelja do današnjeg dana. Isus je došao, a čovjek mu je
zalupio vrata. "K svojima dođe, ali ga njegovi ne primiše." Time
je, ustvari, morao nastupiti kraj Božjem odnosu s ljudima. Ali,
hvala Bogu, to nije kraj priče. Pismo dalje govori: "A svima koji
ga primiše dade vlast da postanu djeca Božja." Primajući Isusa,
čovjek postaje dijete Božje! - Jeste li već otvorili Isusu vrata
svojega života? Jer samo "onima koji ga primiše dade vlast da
postanu djeca Božja."
Bijah mladi časnik za vrijeme prve svjetske vojne i živjeh
daleko od Boga, kad mi se dogodi da otkrih tu istinu i predah
svoj život Isusu - primih ga. To iskustvo u potpunosti izmijeni
moj daljnji život. Ali nijednog trenutka ne požalih. Po Isusovoj
volji morah proći kroz mnoge teškoće. Po njegovoj volji bijah
i u zatvoru. Isto tako zbog njega bijah u mnogim opasnostima.
Ali da imam još stotinu života, od onog bih se trenutka kad
bih počeo razmišljati svojom glavom, prihvatio stiha: "A svima
koji ga primiše dade vlast da postanu djeca Božja." Tek bi tada
moj život imao smisla - tada kad bih bio dijete Božje!
31

Bez obzira što sam: pastor ili čistač ulica, direktor ili bravar,
domaćica ili učiteljica - moj život dobija smisao tek onoga
trenutka kada postanem dijete Božje. Morate, dakle, primiti
Isusa! Tada ćete pronaći smisao života! Samo tada!
Vrlo je zanimljivo proučavati likove iz Novog zavjeta. Ondje
je, naprimjer, zapis o jednoj ženi čiji život bijaše strašno grešan.
Njezino je ime Marija Magdalena. Žalosno je što je jedina
aluzija na njezin prijašnji život ta, da je "bila opsjednuta sed-
moricom demona". (Osobno znam mnoge ljude koji su opsjed-
nuti dvanaestoricom demona!) Mora da njezin život bijaše
užasan: robovala je nagonima. Jadna je žena, zacijelo, strašno
patila provodeći takav besmisleni život.
Tada u njezin život uđe Isus, Spasitelj, Sin Božji - i istjera
đavla iz nje. - Samo on to može! - On to i učini! Od tog trenutka
ta žena pripadne Isusu. Njen život više ne bijaše bez smisla.
Nedugo potom doživje da Isusa razapeše i on umre. Toga ju
dana obuze silan strah: "Opet počinje stari, besmisleni život."
U svitanje trećega dana po raspeću, klečala je u vrtu kraj
Isusova groba i plakala. Došavši do groba, utvrdi da je prazan.
Veliki kamen koji zatvaraše ulaz u grob bi odmaknut a Isusova
tijela više ne bijaše. Zato je i plakala.
Mogu dobro razumijeti tu ženu. Da ja danas izgubim Isusa
to bi me odvelo u ponor besmislenosti prijašnjeg života. Da,
zaista je razumijem: "Nema mog Spasitelja. Moj je život opet
postao besmislenim."
Tada, odjednom, iza sebe začu glas: "Marijo!" Okrenula se i
ugledala njega - Isusa, Uskrslog! Kao da pred sobom gledam
taj prizor: umjesto suza očaja, njezinim obrazima poteku suze
radosti i sreće: "Rabbuni! Gospodine moj!" kliknu od radosti!
Primjer ove žene jasno mi pokazuje da nam ne treba neka
velika filozofija za odgovor na pitanje o smislu života. I naj-
neobrazovanijem je čovjeku jasno: "Moj je život besmislen!
Zašto ja uopće živim?" Onog trenutka kada je Marija Mag-
dalena primila Isusa, bilo je rješeno pitanje smisla njezinog
života - postala je dijete živoga Boga i u njezin je život ušlo
svjetlo.
32

Upravo vas, stoga, želim zamoliti: primite Isusa! On čeka na
vas! Počnite razgovarati s njim. On vam je blizu. Bilo bi
veličanstveno da po prvi put u svome životu zavapite:
"Gospodine Isuse! Moj je život besmislen. Dođi k meni kao što
si došao k Mariji Magdaleni!"
Kad primimo Isusa, u našem životu nastaje velika revolucija:
on nam daje da imamo udio u njegovoj smrti, i na taj način
umire naš stari čovjek. Tako se nanovo rađamo u potpuno novi
život kao djeca živoga Boga. On tada daje svoga Duha koji
mijenja naša stremljenja i način razmišljanja. Primite Isusa i
sve ćete to spoznati kroz vlastito iskustvo! Još vam želim reći
ovo: kad netko primi Isusa, on prima i npvi način života. Biti
dijete Božje ne znači samo promijeniti način razmišljanja, već
i potpuno novi način življenja.
U prošlom stoljeću živio je u Westphaliji postolar imenom
Rahlenbeck. Ljudi ga nazivaše: "Pijetistički pastor", jer je s
velikom pobožnošću i ozbiljnošću slijedio Isusa. Bijaše vrlo
duhovan i blagoslovljen čovjek. Jednog mu dana dođe u pos-
jetu neki mladi pastor. Rahlenbeck mu reče: "Gospodine pas-
tore, vaš studij teologije vam nije nikakva garancija da ste dijete
Božje. Vi morate primiti Spasitelja!" Na to mu pastor
odgovori: "Imam ja Spasitelja. Njegova slika visi na zidu u
mojoj radnoj sobi." Stari Rahlenbeck mu odgovori: "Da,
Spasitelj na zidu je tih i miran. Ali kad ga primite u svoje srce
i život, bit će ondje mnogo buke!"
Od srca vam želim doživjeti tu prekrasnu buku: kad umire
sve staro i kad čovjek, kao dijete Božje, može slaviti Oca koji
je na nebesima, jer znade zašto je na svijetu; kad kao dijete
Božje može častiti nebeskog Boga Oca svojim djelima, riječima
i mislima.
Shvatite da ovo što vam govorim nije nekakva religiozna
ludost ili osobna ideja jednog pastora, već da vaš život i vaša
smrt ovise o tome - ne samo zemaljski život i fizička smrt nego
vječni život i vječna smrt.
Gospodin Isus govori: "Evo, stojim na vratima i kucam. Ako
tko čuje moj glas i otvori vrata, ući ću k njemu i večerati s njim,
33

i on sa mnom." To isto Gospodin Isus govori i nama: "Gle,
stojim pred vratima tvojeg života. Otvori ih! Tvome ću životu
dati smisao!"
Jednom mi dođe stari rudar i reče: "Moram govoriti s vama,
gospodine pastore!" Imao je sedamdeset godina. Ispriča mi
ovo: "Kad sam imao sedamnaest godina, prisustvovah jednoj
evangelizaciji. Ondje osjetih kako Isus kuca na moja vrata. Ali
tada rekoh u sebi: 'Ako ovo ozbiljno shvatim i prihvatim smijat
će mi se svi prijatelji. Ne, ne mogu to učiniti.' I pobjegoh
odande." Nastavi: "Sada je moj život protekao. Ostarih. Sada
shvaćam da je moj život bio promašaj jer tom prilikom nisam
otvorio vrata Isusu!"
Dragi prijatelji, mi imamo samo jedan jedini život. Pitanje
"Zašto živim?" - od životne je važnosti. Bog je na to pitanje
odgovorio savršeno jasno. Odgovor je u raspetom i uskrslom
Kristu.
I sada stoji Isus pred vašim vratima i kuca. Otvorite mu svoje
srce. Nikada nećete požaliti!
34

Nemam vremena!
Kad pozovem ljude na svoja predavanja, često reagiraju
riječima: "Nemam vremena!"
Ovaj se događaj zbio u lječilištu gdje odsjeh. Uvijek za
objeda sjedih nasuprot nekom starijem čovjeku s kojim se
dobro slagati. "To je čovjek koji zna uživati!" pomišljah
ponekad, vidjevši ga s kakvim tekom jede obrok, ili kad ga
promatrah kako se mirno izležava na suncu. No, silno se žalos-
tih što se naši razgovori uvijek vrtješe samo oko površnih stvari.
Čovjek bi se upitao: "Što ima lošega u tome?"
Stvar je u tome da sam uvjeren kako je Bog najveća stvarnost
u životu. Onog trenutka kada shvatih kako je veliku stvar
učinio Bog, on je u potpunosti izmijenio sav moj život - jer:
"Bog je tako ljubio svijet da je dao svoga jedinorođenog Sina
da ne pogine ni jedan koji u nj vjeruje, već da ima život vječni."
Zastrašujuće je, tako promatrati nekoga kako iz dana u dan
jednostavno zanemaruje Božje spasenje. To je očito bio slučaj
s mojim susjedom. Pitam se kako će se on osjećati kada ga Bog
pozove pred svoje lice?!
Jednog mu poslijepodneva poklonili knjižicu koju sam
napisah. "Izvolite ovo pročitati! To su priče o doživljajima s
Bogom. Pronaći ćete u njoj važne stvari za razmišljanje!" I što
se dogodilo? Čovjek mi srdačno zahvali i reče: "Ovdje sam na
oporavku... ali možda ću kod kuće pronaći malo vremena da
pročitam vašu knjižicu!" Tada je odloži. Bijah tužan. Taj čovjek
nikada neće imati toliko vremena kao ovdje u lječilištu. On,
ustvari, nije želio odvojiti vrijeme za Boga. Opasno seje ovako
odnositi s Bogom. Radi toga moramo nešto više reći o toj temi.
1. Čudnovato stanje
Zašto mi, zapravo, nikad nemamo vremena? Prije svega htio
bih vam skrenuti pažnju na čudnu situaciju koju nikad nisam
mogao shvatiti i koju ni jedan čovjek ne može objasniti.
35

Kad je prije sto godina trgovac iz Stuttgarta htio sklopiti
posao u Essenu, pet mu je dana bilo potrebno putovati
poštanskom kočijom do Essena, i narednih pet dana za pov-
ratak u Stuttgart. To bijaše deset dana vožnje. Pretpostavimo
da je dva dana utrošio na sklapanje poslova. Tako je prošlo
skoro pola mjeseca. Danas svaki poslovan čovjek za istu stvar
samo nazove telefonom - i uštedi dvanaest dana. No, ipak,
imam dojam da ni jedan od poslovnih ljudi koje poznajem
nema ušteđenih dvanaest dana. Upravo suprotno! Svi govore:
"Nemam vremena!" Kako je to moguće?
Nekada, kad kao dijete odlazih u posjet djedu i baki u
Švapske alpe, put od Elberfelda do Uracha bijaše prava prav-
cata avantura. Danas tamo saobraća Trans-European Express
koji taj put prevali za samo pet sati. Sudeći po tome, vjerojatno
danas ljudi imaju više slobodnog vremena!
Prije su ljudi radili šezdeset pa i više sati na tjedan. Danas se
radi otprilike četrdeset sati tjedno... i nitko nema slobodnog
vremena. Kako je to moguće?
Ili postavimo stvar ovako: danas se čini sve da bi nam život
bio lakši. Moja je majka svaki dan pročitala četiri poglavlja iz
Biblije i još je imala vremena moliti se za svoje drage. Tada još
nisu postojali strojevi za pranje rublja i ostali električni
kućanski aparati. Brinula se za osmero djece. Još se nisu nosile
čarape od sintetike, već onakve kakve je trebalo krpati. I ona
je, svejedno, svaki dan imala vremena za pročitati četiri
poglavlja iz Biblije! Imate li vi za to vremena? Ne, vi nemate
toliko vremena! Kako je to moguće?
Razumijete li to? Sve je učinjeno da bismo uštedjeli vrijeme,
a ljudi nemaju vremena. Možete li to objasniti? Puno
razmišljah o tome| no to je gotovo nemoguće shvatiti. Bit ću
iskren: postoji samo jedno objašnjenje. Znam da to ljudi ne
vole čuti, ali ne znam za drugo - a to je da u pozadini svega stoji
netko tko nas podbada! Postoji jedan koji brine za to da ljudi
nemaju vremena, netko tko poput cirkuskog krotitelja lavova
neprekidno puca bičem i drži ljude zauzetima! To je upravo
ono što tvrdi Biblija: taj netko postoji! Taj netko je - đavao!
36

Sada nani se nameće pitanje: A postoji li đavao? Na to vam
mogu samo odgovoriti: da, on postoji! Da, postoji "Knez tame".
Nedavno mi jedan čovjek reče da je "raščistio s
kršćanstvom". Na to mu odgovorili: "Učiniste veliku grešku!
Đavao ima vlast nad vama. On će vas uništiti!" Nato se on
nasmije i reče mi: "Đavao? Pa davao ne postoji!"
U Bibliji je zapisan ovaj događaj: đavao odvede Isusa navrlo
visoko brdo s kojeg se pružao široki vidik. "Razmaknu zavjesu"
i u duhu prikaže Isusu sva bogatstva i raskoš ovoga svijeta. Tada
mu reče: "Sve ću ti ovo dati ako padneš ničice te mi se pokloniš,
jer je meni predano i dajem to kome ja hoću." Ovo je jedno od
onih mjesta u Bibliji koja me silno uzbuđuju, budući da se
Gospodin Isus uopće nije suprotstavio ovim đavlovim riječima.
Drugim riječima, priznao je da đavao, sotona, vlada svijetom.
Kažem vam: čovjek je slijep i glup ako ne shvaća da postoje
sile tame! Kako ćete inače objasniti sve što se događa na ovom
svijetu? Dopustite mi to ilustrirati s nekoliko primjera.
Prvenstveno mislim na ljude koji su žrtve poroka. Jedne noći
k meni navrati ravnatelj nekog poduzeća. Bijaše supijan, ali još
uvijek bistre glave. Stojeći pred vratima reče mi: "Pomozite mi.
Ja sam sebi ne mogu. Moram piti! I moj otac bijaše pijanac. To
naslijediti od njega. Moram piti!" Zamislite samo koliko ima
ljudi koji vape u dubini srca: "Moram!" Pa tko onda ovdje
zapovijeda? Zamislite se malo nad bijedom današnjeg svijeta i
neće vam biti teško zaključiti da je Biblija u pravu kada kaže
da postoje "sile tame".
Ili pomislite malo na seksualnu raspuštenost suvremenog
čovjeka. Poznavah jednog gospodina koji je imao divnu obitelj
i dražesnu ženu. Jednog se dana preda čarima neke svoje
namještenice. Otiđoh ga posjetiti i pritom mu rekoh: "Dragi
čovječe, vi uništavate svoj život i život svoje obitelji. Postat ćete
ruglo svojoj djeci!" I kao da još uvijek vidim kako taj ravnatelj,
industrijalac, sjedi preda mnom i govori: "Gospodine pastore,
ne mogu ostaviti tu djevojku, ne mogu!" Ne osjećate li u tome
djelovanje sila tame?!
Poznati engleski pisac Sommerset Maugham napisa knjigu
37

koju naslovi: "O ljudskom robovanju" {Of Human Bondage).
Knjiga govori o tome kako ljudi žele biti zarobljeni. Samo se
sjetite, vi stariji, kako ste bili podložni Hitleru! "Vjerovah da
su dva puta dva - dvadeset! Vjerovah u to jer tako reče Führer'!"
- Osjećate li sile tame na djelu? Osjećate li postojanje đavla?
Veliki njemački pisac Goethe napisa fantastičnu dramu
"Faust". Pošto ste danas (većinom) svi obrazovani, pretpos-
tavljam da poznajete to djelo. Jedan od glavnih likova drame
je djevojka Gretchen. Ona je čista, nevina djevojka koju netko
zavede. Njezin brat, u namjeri da osveti nju i njezinu čast,
izgubi život u borbi s njezinim zavodnikom. Kasnije kad zavod-
nik dođe k njima, Gretchen dade majci popiti sredstvo za
spavanje od kojeg ova umre. A kad rodi dijete, Gretchen ga
ubija; isto kao Sto ljudi i danas ubijaju još nerođenu djecu.
Kakvu užasnu krivnju svaljuju na sebe!
I na koncu, mlada je djevojka odgovorna za tri ubojstva -
bratovljevo, majčino i djetetovo, te izgovara ove potresne
riječi: "Sto me na to prisili, o Bože! A bilo je tako dobro! Ah,
bilo je tako lijepo!" Goethe ne bijaše glup. U "Faustu" je jasno
prikazao da je đavao imao prste u igri tijekom cijele priče!
Kao pastor u velikom gradu neprestano se suočavam s tak-
vim pričama. I zato, kad mi dođe netko i kaže: "Đavao ne
postoji", ne mogu odoljeti, a da ga ne zapitam: "Iz kojeg ste vi
seoca ustvari došli?" - iako dobro znam da je đavao i tamo
aktivan.
Nažalost, prisiljen sam priznati đavolsku stvarnost i u
životima pravih kršćana kada vidim koliko su slijepi kada
trebaju prepoznati svoje vlastite pogreške. Takva je, naprimjer,
bila jedna žena, egocentrična do srži. Svoju je snahu mučila, da
je jadnica skoro poludjela. Ni najmanje nije bila svijesna zla
koje čini. A bila je pobožna!
Vi, pobožni, molite Boga da vas oslobodi vlasti tame!
Shvatite da čovjek nikako ne može objasniti svijet oko sebe ako
ne razumije činjenicu da postoji đavao, da postoji sila tame, sila
koja djeluje s jednim precizno određenim ciljem - da nas
neprekidno drži zauzetima. Zato i nemamo vremena. Đavao
38

koristi svaku moguću situaciju kako bi nas spriječio pronaći
slobodno vrijeme za razmišljanje; razmišljanje o tome kako
postoji oslobođenje od robovanja*sili tame!
A sada želim govoriti o tome oslobođenju.
2. Predivna stvarnost
Da, postoji način oslobođenja! Dragi moji prijatelji, kako
sam radostan što imam ovako lijepu vijest! Na karnevalima u
Njemačkoj sudjeluju komedijaši najčešće izvodeći gluposti.
Često se pitah što oni misle o svojim šalama kada se navečer
vrate u svoje sobe i skinu šminku sa sebe. Ako su iskreni sami
sa sobom vjerojatno priznaju: "Novac zarađujem govoreći
gluposti i prostote." Zbog toga se zacijelo osjećaju bijednima
pred samim sobom. A kako sam ja sretan što mogu govoriti o
toj predivnoj stvarnosti; o tome da postoji oslobođenje od
vlasti tame!
Jednom prilikom apostol Pavao ovako opisa kršćanski stav:
"Bog nas je izbavio od vlasti tame i prenio u kraljevstvo svoga
ljubljenog Sina u kome imamo izbavljenje njegovom krvlju."
Dakle, kršćanski stav ne znači: biti kršten, firman ili plaćati
crkveni porez. Kršćanin je onaj čiji je život u potpunosti iz-
mijenjen, netko tko je u potpunosti oslobođen vlasti tame i
kome je dan novi život u kojem vlada novi gospodar!
Da bih to ilustrirao, moram vam ispričati priču koju čuh od
svog prijatelja, misionara u Berlinu. On je pomagao čovjeku
koji bijaše rob alkohola. Takve je "okove" vrlo teško slomiti.
Jednog dana taj se čovjek ponovno strahovito opio. Porazbijao
je sav namještaj po kući i istukao ženu. Čuvši to, misionar ga
otiđe posjetiti. Bijaše pet sati popodne. Nađe ga kako sjedi u
blagovaonici i pije kavu. Kraj njega je sjedio njegov sin, dijete
od pet godina. Moj ga prijatelj ljubazno pozdravi i zapita:
"Opet je sve pošlo nizbrdo?" Na to čovjek zaškripa zubima i
skoči sa stolice. Bez riječi se uputi u drugu prostoriju i vrati s
konopcem za rublje. Bez ijedne riječi poče vezivati sina za
stolicu. Misionar pomisli: "Sto sad ovo znači? Zar je još pijan?"
Čekao je da vidi što će čovjek učiniti. Ovaj priveza malenog i
39

zauzla uže. Tada povika na njega: "Ustani!" Dijete je počelo
plakati i jaukati: "Ne mogu!" Tada se pijanac okrenu misionaru
s bolnim izrazom na licu i reče mu: "Čuli ste: 'Ne mogu!' Tako
je i sa mnom, ni ja ne mogu!" Kako je potresno to: "Ni ja ne
mogu!"
Tog trenutka misionar posegnu rukom u džep i izvadi nožić.
Ne mareći za štetu, prereza novi konopac za sušenje rublja i
mirnim glasom naredi djetetu: "Ustani!" Dječak usta i misionar
se okrenu pijancu: "Evo, pogledajte!" "Da," reče ovaj, "kad ste
prerezali konopac!" Nato mu misionar odgovori: "Dobro me
poslušajte, došao je jedan koji želi prerezati sve konopce koji
nas vežu - Isus!"
Svijet je pun ljudi koji to mogu potvrditi, zajedno s piscem
ove pjesme:
"Sputao me težak teret,
grijesi tište, krivnja, sram,
ali tad me Isus taknu
i sada posta drukčije sve.
On me taknu, da, on me taknu,
o, kako radujem se sad.
Nešto se desi i sad ja znam:
on me taknu i oslobodi me."
To je predivna stvarnost: postoji oslobođenje od vlasti tame!
Kao treće moram vam reći:
3. Bit stvari
Koja je bit teme o kojoj govorim? Oslobođenje koje dolazi
kroz Isusa. Stoga vam sada želim govoriti o Isusu. A kada mogu
govoriti o Isusu, tada govorim o najvažnijoj stvari mog života.
Sjećam se kako tijekom jednog svog boravka u New Yorku,
bijah pozvan u crnački klub. Vjerojatno vam je poznato da
tamo vlada rasna netrpeljivost. No, u predvorju tog kluba, na
postolju stoji mramorni kip. Očigledno je da kip ne predstavlja
crnca pa se čudih kako to da crnci ondje postaviše kip čovjeka
koji nije njihove rase i boje kože. Upitah, stoga, jednog crnog
40

gospodina koji je prolazio onuda: "Prijatelju, tko je taj čovjek?"
Nikada neću zaboraviti ono što je uslijedilo. Taj je čovjek stao
uz kip i svečano mi objasnio: "To je Abraham Lincoln, moj
osloboditelj!"
Tada se u duhu podsjetih kako se Abraham Lincoln, davno
prije nego se rodio moj subesjednik, u strašnom ratu izborio za
slobodu crnaca. Ovaj mladić nije prisustvovao tim događajima,
ali to što sada slobodno živi, zahvaljuje tome što se Abraham
Lincoln borio za njega. Ostavivši mladića uz kip, pođoh dalje.
Dok se penjah stepenicama, osvrnuti se i vidjeh kako još uvijek
stoji kraj kipa i mrmlja: "Abraham Lincoln, moj osloboditelj!"
Isto tako želim i ja stati pred križ Isusa Krista i reći: "Isus,
moj osloboditelj!"
U Bibliji postoji stih koji govori o jednoj čudnovatoj stvari,
a glasi: "Zakon Duha oslobodio nas je zakona grijeha i smrti."
Ovdje na zemlji na djelu su prirodni zakoni. Ako podignem
maramicu u zrak i ispustim je, ona će, po zakonu gravitacije,
pasti zbog utjecaja sile teže. To je nešto što se ne da promijeniti.
Ali ako ju prije toga uhvatim rukom, ona neće pasti na tie. To
znači da se sila teža poništava ako se na nju djeluje silom koja
je jača od nje. Svi smo mi po naravi pod vlašću zakona grijeha
i smrti. Svi mi padamo, kotrljamo se u vječnu propast. Dobro
to znamo. Sada sve zavisi o tome da se umiješa neka jača sila i
zaustavi naše padanje. To je jedini način kako se možemo
zaustaviti. Tu jaču silu dao nam je Bog u osobi Isusa Krista - za
naše izbavljenje, za oslobođenje. Razumijete li to? Isus je
oduzeo svu moć đavlu! I mi možemo odsada živjeti novim
životom slobode, u sili Svetoga Duha kojeg nam Isus darova!
Jedna je stvar vrlo čudnovata: svijet se nikako ne može
riješiti Isusa. Znate li zašto? Netko reče da je Isus poput
stranog tijela u ovome svijetu. I to je istina: on je strano tijelo
-sa Neba!
Pa tko je taj Isus?
Prije svega moram naglasiti da je najvažnija stvar u životu
upoznati Isusa. Nemojte, molim vas, informacije o Isusu tražiti
u nekakvim časopisima. Ne dajte da vas zavedu ljudi koji uopće
41

ne poznaju Isusa. Samo nam Novi zavjet može dati pravu
informaciju o tome tko je Isus. Luther, veliki reformator,
ovako je na osnovu Biblije formulirao tko je Isus: "Istinski Bog,
rođen od Oca u vječnosti, i istinski čovjek, rođen od djevice
Marije." Bog i čovjek u isto vrijeme! U njemu se sastaju Nebo
i zemlja!
Isus je "istinski čovjek"!
Plakao je na Lazarovom grobu. Mislim da se možda i smijao
kad je rekao svojim učenicima: "Pogledajte ptice nebeske! Niti
siju, niti žanju, niti sabiru u žitnice i vaš ih nebeski Otac hrani!"
Da, kao da ga vidim kako se smješka, moj dragi Spasitelj: "Drski
vrapčići! Baš ih briga za sve - a ipak su siti i debeli!" - O, kako
je divan taj čovjek Isus!
Zapisano je da je nakon propovijedi nahranio pet tisuća
ljudi. Pet tisuća muškaraca - bez žena i djece! Kad bismo mi
otposlali žene s naših kršćanskih sastanaka, koliko bi nas os-
talo? A koliko se ljudi skupilo slušati Isusa; pet tisuća
muškaraca, bez žena i djece! On nije imao razglas. Kakav glas
je morao imati Isus! Ah, on bijaše fantastičan čovjek!
Jedna od najimpresivnijih scena iz Novog zavjeta je ona kad
Poncije Pilat, rimski upravitelj, predaje Isusa bičevanju. Na
glavu mu staviše krunu ispletenu od trnja. Lice mu bijaše
obliveno krvlju. Leđa mu bijahu sva izudarana. Lice
popljuvano. Drugim riječima - ljudska ruševina! U takvom
stanju Isus bijaše izveden pred okupljenu gomilu.
Prvo Pilat pogleda njega, pa onda narod. Pokaže na Isusa i
reče potreseno: "Evo, čovjeka!" Luther je to preveo:
"Pogledajte, kakav čovjek!" Doslovce to znači: "Pogledajte, to
je čovjek!" Pilat tim riječima ustvari reče: "Vidjeh već mnogo
dvonožaca, ali to mahom bijahu gladni vukovi, krvoločni
tigrovi, lukave lisice, kočoperni pijetlovi, i... da, naravno, maj-
muni. Ali Isus, to je čovjek!" Pilatu je moglo i pobjeći: "Isus je
čovjek kakvi bismo svi mi trebali biti!"
Nedavno mi netko reče: "Isus bijaše čovjek poput nas." Na
to mu odvratih: "Isus bijaše čovjek, ali ne takav kakvi smo mi
sad, već onakav kakvi bismo trebali biti!" Isus bijaše čovjek
42

kakvi mi trebamo biti, onakav kakvima nas je Bog zamislio.
Kad vam netko kaže da Isus bijaše čovjek poput nas, vi ga tada
zapitajte: "Jesi li ti poput Isusa?"
Isus je "istinski Bog, rođen od Oca u vječnosti!"
Satima bih vam mogao govoriti o tome. Ipak, htio bih vam
opisati događaj kad je na Genezaretskom moru oluja zahvatila
lađu u kojoj bijahu Isusovi učenici. Brodić u tren oka bijaše
preplavljen vodom. Jedro im se slomilo. "Pravog mornara to
ne može uplašiti!" tješili su se. A bilo je medu njima i iskusnih
mornara. Ali strah se, konačno, uvukao u njihova srca pa u
panici zavikaše: "Gdje je Isus?" - "Eno ga, spava na krmi!"
Potrčaše prema krmi, dok im je voda prštala pod nogama.
Počeše ga tresti ne bi li ga probudili: "Gospodine, tonemo!"
Mogu zamisliti Isusa kako se penje na palubu. U samo srce
oluje! Mi bismo uvijek htjeli da je Isus zaključan u našim
pitomim crkvama. No, on ide u sam centar oluje! Znate li to?
Izgledalo je da će ga oluja pomesti s palube, ali on samo ispruži
ruku i gromkim, moćnim glasom, naredi uzburkanom moru:
"Umiri se!" Istog se trenutka more smiri a oblaci se raziđoše!
Kad taj događaj prepričavah svojoj dječici, zapita me jedan
od njih: "I grmljavina je prestala?" "Da," potvrdih, "tada presta
i grmljavina!" Zasjalo je sunce! Učenici padoše na koljena:
"Kakav je ovo čovjek! Taj čovjek nije poput nas!" Ubrzo
pronađoše pravi odgovor na to pitanje: Isus je Bog koji posta
čovjekom!
U potpunosti to shvatiše tek nakon uskrsnuća, kada Isus
iziđe živ iz groba. Dragi prijatelji, ne pričam vam nikakvu
bajku. Ne bih se usudio ovo govoriti kad ne bih znao da je istina
kako je uskrsli Isus živi Bog koji je došao k nama.
Ipak, vizija Isusa Krista koji visi razapet na križu je ono što
me najviše dira. Na križu je on u potpunosti "Bog i čovjek".
Želio bih vam ga oslikati pred očima, njega koji visi ondje s
krunom na glavi, ali s krunom poruge. Snažne su ruke
prikovane Čavlima. Spustio je glavu i umro.
"O, čelo s kog je teko u muci krvav znoj,
ja te se sada sjećam i teških rana broj"!
43

Sjetite se tog Isusa, ostanite stajati pred njim i pitajte se: "Zašto
je on visio na križu?" Pitajte se tako dugo dok ne pronađete
ovaj odgovor: "Na križu me oslobodio moći tame! Ondje me
oslobodio vlasti đavla!"
Svojom žrtvom na križu Isus nas oslobodi vlasti tame. Pois-
tovjećujući se kroz vjeru s razapetim Isusom, možete shvatiti i
sa svom sigurnošću prihvatiti istinu da ste na tom križu bili
oslobođeni vlasti tame i postali slobodno dijete Božje. Više ne
postoji razlog zbog kojeg biste dopuštali đavlu da vas muči.
Zbog Kristovog djela na križu možete biti potpuno sigurni u
ovo: "Đavao je pobijeđen! Isus je jači! Razapeti Isus me otku-
pio da bih postao slobodno dijete Božje!"
Zaboravite sve suvremene besmislene teorije! Pokušajte
shvatiti pravu stvarnost! Mi možemo i trebamo postati slobod-
na djeca Božja! Bog je sam ispunio sve potrebne uvjete za to u
Isusu koji bijaše razapet i uskrsnu - za nas!
Znam da, kad se počne pričati "o Bogu", čovjek može doživ-
jeti velike neugodnosti. Zbog čega je to tako? Vidite, svi smo
mi poput izgubljenog sina o kome piše u Bibliji. On napusti
svoj dom i oca. Ali, dok je živio daleko od očinskog doma posta
vrlo nesretan. Rado bi se vratio doma k svome ocu, ali se plašio.
Zbog čega je bio uplašen? Zbog toga jer se mnogo toga
nakupilo između njega i oca!
Tako je i s mnogim ljudima, boje se pristupiti Bogu, jer
misle: "Tako se mnogo toga nakupilo između mene i Boga pa
ne postoji više ništa zajedničkog između nas." I u tome su
potpuno u pravu! Oni su, naravno, pod vlašću tame i ne mogu
imati nikakvo zajedništvo s Bogom! Tek kada nas Isus spasi od
vlasti tame i učini djecom Božjom, tek tada on uklanja ono što
se ispriječilo između Boga i nas! A to je upravo ono što je učinio
na križu. Zato tek kod njega možemo pronaći oproštenje
grijeha. Jasno, samo razapeti Spasitelj daje oproštenje grijeha!
To potvrdi i apostol Pavao rekavši: "Bog nas je izbavio od vlasti
tame i prenio u kraljevstvo svog ljubljenog Sina." Po naravi smo
mi svi pod vlašću đavla. Isus, Sin Božji, nas spasi pri čemu nam
pokloni oproštenje grijeha.
44

Dragi prijatelji, zato nam je Bog i dao ovo vrijeme kojim
raspolažemo - da bismo prihvatili oslobođenje u Isusu!
4. O jednome koji također mje imao vremena
Htio bih vam ispričati priču o jednom čovjeku koji također
nije imao vremena. O njemu piše u Novom zavjetu. Taj čovjek
bijaše vrlo utjecajan, a u vrijeme na koje se odnosi naša priča,
bijaše rimski upravitelj. Zvao se Feliks, a to je predivno ime.
Ime Feliks znači "sretan". Njegovoj ženi bi ime Družila. Pod
njegovu vlast bijaše predan uznik, imenom Pavao. .
Jednog dana, dok je Feliks imao nešto slobodnog vremena,
reče svojoj ženi: "Ženo, hajde sa mitom da malo ispitamo tog
Pavla!" I tako otiđoše u sudnicu i uz veliku pompu zauzeše
mjesta. S njihove lijeve i desne strane bijahu postrojeni
legionari. Tada pred njih dovedu uznika. "Govori, Pavle, zbog
čega si ovdje?" obrati se Feliks svome uzniku. Dobivši dozvolu
govoriti Pavao odmah započe svoju moćnu obranu. O, kad bih
ja mogao pričati kao on! r Kako je Pavao pričao, atmosfera u
sudnici postajaše sve ozbiljnijom. Odjednom se u prostoriji
osjeti prisustvo živoga Boga!
Dok je Pavao govorio o pravednosti koja treba krasiti suca,
Feliks shvati da Pavao to govori o njemu. U mislima se sjeti
svih nepravednih presuda koje izreče zbog mita. Potom Pavao
nastavi govoriti o čistoći na što se Družila zapanji. "Čovječe, u
kojem to vremenu živi ovaj?" pomisli ona. I kad Pavao produži
rekavši: "Bog želi da budemo pravedni i vodimo moralno čist
život!" - posta objema vruće.
Nastavivši sa svojom pričom, Pavao je govorio o Božjem
sudu i o tome kako čovjek može izgubiti vječni život. Na to
Feliks skoči riječima: "Samo trenutak, Pavle! Lijepo je to što
si nam ispričao i sigurno je iznimno važno. Kad smognem
zgodno vrijeme, opet ću te dozvati k sebi. Ali sada nemam
vremena!" I naredi da ga odvedu. On više nikada nije imao
vremena...
Bojim se da nam se, kada nemamo vremena dopustiti Bogu
da nam govori o pravednosti, čistoći i o posljednjem Sudu,
45

događa isto što i'Feliksu! Tako nam je neugodno suočiti se sa
stvarnošću Božjom, nije li istina? Što tada činimo? Potrčimo u
kino pogledati nekakav film ili uključimo televizor. Drugim
riječima, radije odaberemo nekakvu atmosferu koja nas ne
uznemirava - i tako sve ostaje po starom!
Nije li grozno kad o nečijem životu moramo reći: "Sve ostaje
po starom - i to uvijek!" Tada dolazi Sin Božji i kaže:
"Pogledajte, ja činim sve novo! Ja opraštam vašu prošlost!
Svojom vas smrću otkupljujem da biste mogli ući u kraljevstvo
Božje! Dajem vam Svetoga Duha da postanete novi ljudi!" A
mi na to kažemo: "Hvala, ne trebam!" - i sve ostane po starom!
Postoje "kršćani" za koje je kršćanstvo već dugo mrtvo, jer
nisu imali vremena mijenjati se pa je u njih sve ostalo po
starom. Dragi prijatelji, tako bih htio da s vama bude drukčije.
Želim vam ono najbolje što postoji - da kod vas ne ostane po
starom, već da sve postane novo kroz Isusa Krista.
5. O jednome koji ima vremena
Za kraj bih vam htio reći još nešto vrlo važno: tako dugo dok
smo pod sotoninom vlašću, bit ćemo pritisnuti i nikada nećemo
imati vremena. Ali ja znam jednoga koji ima vremena za vas,
to je Isus, Spasitelj, Uskrsli! Možda se neke žene žale: "Moj
muž nikad nema vremena za mene." Muškarci se tuže: "Moja
žena nikad nema vremena za mene." Roditelji se žale: "Djeca
uopće nemaju vremena za nas." Djeca se žale: "Roditelji nikad
nemaju vremena za nas."
Čujte ovo: Isus ima vremena! Isus ima vremena za nas!
To je za me potpuno novo otkriće, nešto Što shvatih tek
nedavno. Prošlog sam tjedna imao neke teške probleme koje
vam sad ne bih htio objašnjavati u detalje. Bijah tako potišten
da mi žena reče: Tako si nesnosan, ali te mogu razumijeti!" Na
to pocrvenili i otrcan u šumu. Ondje u miru govorih sa svojim
Spasiteljem: "Gospodine Isuse, moram ti ispričati sav taj jad..."
Sve mu ispričah. I on uze vremena da bi me pomno saslušao
što mu imam ispričati. Dva sata prođoše kao trenutak. Tada
otvorih Novi zavjet i svaka riječ koju pročitah kao da mi je bila
46

osobni Božji odgovor! Kako sretan otiđoh kući! Otkrih nešto
potpuno novo - Isus ima vremena za mene!
U Novom zavjetu postoji jedna divna priča: Na ulici je sjedio
slijepac i prosio. U ruci je imao drvenu posudu koju je pružao
svaki put kad bi netko prošao pokraj njega. Tada bi povikao:
"Udijelite milostinju!" Jednom je pokraj njega prolazila gomila
ljudi. Slijepac pomisli: "Što je sada ovo? Prolazi li to neka
procesija... ili vojska?" Konačno zapita jednog prolaznika: "Što
se to događa?" Ovaj mu odgovori: "To Isus prolazi!" Odjedom
sljepcu sinu. O Isusu je već čuo; o da, i vjerovao da je Isus Sin
Božji. Počne vikati: "Isuse, Sine Božji, pomozi mi, smiluj mi
se!" Ljudi bijahu pomalo nervozni pa mu rekoše: "Ne deri se!
Htjeli bismo čuti što Isus govori." Slijepi je ipak i dalje vikao:
"Isuse, Sine Božji, smiluj mi se!"
I još je jačim glasom vikao, na što mu ljudi ljutito zaprijetiše:
"Dobit ćeš batine ako ne umukneš!" Prijeteća masa je vrlo
opasna stvar. Ali slijepac se nije dao zaustaviti: "Isuse, Sine
Božji, smiluj mi se!"
Da ja bijah ondje i da je mene pitao, ja bih mu objasnio:
"Gledaj, moraš to razumijeti. Isus je na svom putu na Golgotu.
Ondje će umrijeti za sav svijet. Taj je svijet zbog svojih grijeha
na putu u vječnu propast. Isus će riješiti taj problem svijeta tako
da sav njegov grijeh preuzme na sebe. Na taj će nam način
osigurati mir s Bogom. Potom će pobijediti smrt i uskrsnuti.
Upravo se događaju važne stvari, ne možeš se još i ti sada
gurati."
Ali slijepac je vikao iz svega glasa: "Isuse, Sine Božji, smiluj
mi se!" I sada dolaze jedne od najljepših riječi Novoga zavjeta:
"Isus se zaustavi..." Kako sam često bio kušan moliti: "Ah,
Gospodine Isuse, žurim na tako važnu sjednicu, nemam se
vremena sada zaustavljati zbog bilo koga!" Ali, Biblija govori:
"Isus se zaustavi te reče: 'Zovnite ga!'" Isus koji je na putu
rješavanja najozbiljnijeg problema svijeta, ima vremena za
ovog slijepog prosjaka! Tako mnogo znači njemu jedan čovjek!
Toliko i vi vrijedite u Isusovim očima! Znate li još nekoga
na cijelome svijetu kome toliko vrijedite? A vi još uvijek
47

nemate vremena za njega!? Mora da vas je đavao zaista pot-
puno zaslijepio kad to ne uviđate!
Jednom čuh nevjerojatnu priču. Tonuo je brod a stjuard,
trčeći hodnicima, vikaše: "Svi na palubu! Brod tone!" Naravno,
otrča i do kuhinje. Ondje je kuhar mirne duše pekao piliće i
reče mu: "Prvo moram izvršiti svoju dužnost!" - i nastavi peći
piliće! - Tako i potonu s pilićima.
Na isti način reagiraju i ljudi današnjice: "Isus? To je zastar-
jelo! Na zanima me! Nemam vremena!" I tako, bez Isusa, tone
svijet u pakao!
Mislim da najprije trebamo učiniti ono što je najvažnije.
Ako nam Bog nudi spasenje tada je apsolutno najvažnija stvar
to spasenje i primiti! Zašto ne bi sada kleknuli pred Isusom i
ponovili mu riječi ove pjesme?
Ti trpje za me mnogo, na križu raspet živ,
ti krvlju grijeh moj plati, a ja sam bio kriv.
I sad se kajem gorko, kajem se dušom svom.
Smiluj se Kriste Spase, smiluj se grijehu mom!
Ne skreni oka svoga, ne odbij vapaj moj;
na pokajnika grešnog, ne izlij ukor svoj.
Sad oprost ištem Bože, u ovaj sveti čas.
Mir daruj srcu mome i duši mojoj spas.
48

Pažnja! Opasno po život!
Dok se vozih po autoputu, neprekidno mi je kroz misli
prolazio naslov teme o kojoj vam namjeravam govoriti:
"Pažnja! Opasno po život!"
Dobro znate da danas ljudi više ne umiru kao nekada - u
krevetu, stari i siti života. Danas se umire u nesrećama ili od
infarkta. Nekad su ljudi živjeli i po devedeset godina, potom bi
legli i umrli. Danas više nije tako. Danas eksplodira zrakoplov
nad oceanom i pogine osamdeset ljudi. Autobus se surva niz
liticu - šezdeset mrtvih. U nekoj tvornici dođe do eksplozije - i
opet mrtvi. Ljudi masovno ginu u rudnicima. Svakih nekoliko
desetljeća nastane neka veća vojna. Za prve svjetske vojne
poginulo je samo na njemačkoj strani dva milijuna ljudi, u
narednoj vojni taj se broj popeo na pet milijuna žrtava. Istina
je, živimo u neprestanoj životnoj opasnosti.
Kada malo treznije razmislim o tim stvarima, nameće mi se
misao kako zaista nemamo mnogo šansi umrijeti u miru, u
svojim krevetima. Zamislite što bi bilo da vam se večeras u
deset sati dogodi neka nesreća. To bi se lako moglo dogoditi,
nije li tako? Gdje biste tad bili u jedanaest sati? Jeste li već
razmišljali o tome?
1. Ozbiljnost situacije
Moram vam ispričati jednu interesantanu priču, nešto što
inače nisam osobno doživio već mi je ispričao moj djed. A on
je znao fantastično pričati.
Jednom neki mladić dođe svom starom ujaku i reče mu:
"Ujače, čestitaj mi! Danas sam položio maturu!" "Super," reče
mu ujak, "evo ti dvadeset maraka pa kupi nešto lijepo za
nagradu. No, reci mi, što planiraš dalje?" "Dalje?" zamisli se
mladić, "mislim da ću se upisati na fakultet. Htio bih postati
pravnik." "Lijepo," nastavi ujak, "a potom?" "Potom ću neko
vrijeme biti pripravnik na prvostepenom sudu." "Dobro," reče
49

ujak, "a nakon toga?" "Nakon toga ću postati član pokrajinskog
suda." "Fino, a što onda?" nastavi s pitanjima ujak. "No, ujače,
onda ću potražiti ženu i zasnovati obitelj." "Lijepo," nastavi
ujak, "a onda?" "Pa, nadam se da ću onda postati vrlo utjecajan
sudac ili javni tužitelj." "Dobro," i dalje će ujak, "a onda?" "Onda
ću, ujače," mladić je već polako postajao nervozan, "onda ću u
mirovinu." "Dobro, a poslije toga?" neumoljivo će ujak. "No,
onda ću dobivati dobru mirovinu pa ću sagraditi nekakvu
kućicu i saditi jagode." "Lijepo, a što onda?" i opet će ujak.
Mladić je već postajao pomalo ljutit: "Nakon toga ću valjda
umrijeti." "A tako," rekao je ujak, "a onda?" Mladiću više nije
bilo do smijeha. Obuze ga strah: "Tada ću umrijeti - i što bi
onda moralo biti?" "I što će biti onda???" upita ujak. "Ujače,"
odgovori mladić, "o tome još nikad nisam razmišljao." "Što,"
reče ujak, "položio si maturu, a toliko si glup da ne vidiš dalje
od vrha svog nosa? Ne bi li trebao čovjek kome je Bog dao
razum misliti malo dalje od toga? - Što će se dogoditi nakon
toga?" Tu mladić brzo odgovori: "Ujače, pa nitko ne zna što
dolazi poslije smrti!" "To nije istina, dragi moj," reče ujak,
"postoji netko tko savršeno točno zna što će se dogoditi s
čovjekom nakon njegove smrti. To je Isus! On reče: 'Širok je
put koji vodi u propast, uzak je put koji vodi u vječni život.'
Nakon smrti dolazi Božji Sud. Čovjek može biti izgubljen ili
spašen."
Moram vas upozoriti da nije dovoljno isplanirati svoj život
samo do groba. Čovjek se mora pitati: A što dolazi potom?
Mladima s kojima radih, često objašnjavah: "Kad trebam
odnijeti cipele na popravak, tada ne idem automehaničaru.
Automehaničari su dobri dečki, ali se nimalo ne razumiju u
cipele. Svoje cipele nosim na popravak postolaru! Ali, kad mi
se pokvari auto tada, naravno, ne idem k postolaru već k
automehaničaru. A kada želim kupiti kruh, ne idem u mesnicu,
k mesaru. Mesari su isto dobri ljudi, ali se nimalo ne razumiju
u pravljenje kruha. Kad želim kupiti kruh, tada idem pekaru.
Kad mi pukne vodovodna cijev, potražim vodoinstalatera. To
znači da uvijek potražim stručnjaka!"
50

Ali, kad mi želimo saznati što dolazi nakon smrti tada
pitamo i Janka i Marka, ili se jednostavno oslonimo na svoje
vlastito razmišljanje. Ne bismo li za odgovor na to važno
pitanje (Što dolazi nakon smrti?) morali potražiti stručnjaka?
Tko je stručnjak za tu temu? Postoji samo jedan stručnjak! To
je Sin Božji koji je došao s drugog svijeta, koji je i sam bio u
carstvu smrti. On je umro na križu i opet oživio. On dobro zna
Sto dolazi nakon smrti! Aon reče: Ti možeš otići u pakao! Ali
možeš doći i u Nebo!"
1 kada bi me danas dvadeset i pet znanstvenika uvjeravalo
da je sa smrću svemu kraj, rekao bih im: "Svaka čast vašim
silnim titulama, ali vi niste stručnjaci u toj domeni. Vi, naime,
niste još nikad bili s one strane života. No, ja poznam jednoga
koji bijaše ondje - Isusa; a ono što on govori potpuno se
razlikuje od vašeg shvaćanja."
Ljudi danas žive s opasnim shvaćanjima. Ponašaju se kao da
je smrt kraj svemu ili kao da će automatski ići u Nebo, jer su
kršteni i pokopani uz nazočnost svećenika. No, uvjeravam vas
da će pakao biti napučen ljudima koji su bili kršteni i pokopani
od strane svećenika! Shvatite da se nalazite u vrlo ozbiljnoj
životnoj opasnosti. Prije ili kasnije svi ćemo se morati pojaviti
na Božjem sudu!
Moram vam otvoreno reći da je upravo moje razmišljanje a
Božjem sudu uzrok tome što sam postao kršćaninom, i da kao
takav stojim danas pred vama. Kao mladić nisam ni sanjao da
ću jednoga dana stajati za propovjedaonicom i propovijedati.
Bijah mladi časnik tijekom prve svjetske vojne. U mojoj smo
pukovniji imali vrlo velike gubitke. Ja bijah poput ostalih
časnika, ni bolji ni gori od njih. Ali da mi je tada netko rekao:
Ti ćeš jednom propovijedati u crkvi", puknuo bih od smijeha.
U to vrijeme živjeh daleko od Boga. Otac me jednom upita:
"Zar ti ne vjeruješ u Boga?" na što mu ja odgovorili: "Nisam
toliko glup da bih tvrdio da Bog ne postoji. Potrebna je velika
doza gluposti da bi netko bio ateist. Ali", rekoh, "dosad još
nisam sreo Boga pa me on nimalo ne zanima."
51

Nedugo nakon tog razgovora s ocem dogodi se da sjedih sa
svojim prijateljem, također mladim poručnikom, u nekakvu
jarku kraj ceste, nedaleko Verduna. Bijaše to u vrijeme trajanja
njemačke ofenzive u Francuskoj. Čekali smo naređenje za
napad i pričali proste viceve (oni koji su bili u vojni znaju dobro
0	čemu govorim). Tada ispričah jedan zaista prosti vic i na moje
čuđenje, prijatelj se ne nasmija. "Kutscheru," (tako se zvao)
"zašto se ne smiješ?" upitah ga. U tom se trenutku sruši na
stranu - bijaše mrtav! Malena krhotina od granate pogodi ga
točno u srce.
Stajah tamo pokraj prijateljeva mrtvog tijela ne shvaćajući
još što se dogodilo. Šaleći se, rekoh: "Dragi moj, kako si neu-
ljudan, otišao si, a da ti nisam stigao do kraja ispričati vic!" Istog
me trenutka obuze misao: "Gdje je sada on?" I kao da se ponovo
vidim kako stojim u tom jarku, kad me ispunilo zasljepljujuće
svjetlo, poput bljeska eksplozije atomske bombe: "On sada
stoji pred svetim Bogom!" Tada me obuze sljedeća misao: "Da
sam sjedio na njegovom mjestu, tada bi šrapnel pogodio mene
1	ja bih sada stajao pred svetim Bogom!"
Ne pred nekakvim "gosponom bogom", već pred Bogom koji
je otkrio svoju volju čovjeku i dao mu svoje zapovijedi,
zapovijedi koje ja sve prekrših, kao što ih i svi vi prekršiste!
Postoje ljudi čiji grijesi vrište do neba, a koji ipak kažu: "Ja
činim dobro i ne bojim se Boga." Nemojte sami sebi tako lagati!
Ja sam u tom trenutku znao: "Prekršio sam sve Božje
zapovijedi! Da me sada pogodi metak, u istom bih trenutku
stao pred Boga!" I još nešto mi bijaše savršeno jasno: "Tada bih
zacijelo otišao u pakao!"
Dolazak vojnika s konjima prekinu tijek mojih misli.
"Naprijed!" čula se zapovijed, i ja uzjahah. Ondje u jarku ostao
je ležati moj mrtvi prijatelj. Po prvi put, nakon mnogo godina,
sklopih ruke na molitvu i izrekoh ove riječi: "Dragi Bože, nedaj
mi poginuti tako dugo dok ne budem siguran da neću ići u
pakao!"
Kasnije otidoh k vojnom svećeniku i upitah ga: "Gospodine,
što trebam učiniti da ne odem u pakao?" On mi odgovori:
52

"Gospodine poručnice, prvo moramo pobijediti, pobijediti,
pobijediti!" - "Vi ni sami to ne znate!" - odvratih mu.
Nije li potresno što tisuće mladih ljudi odlazi u smrt a da
zaista nema nikoga tko bi im rekao kako se spasiti? -1 to u
jednom "kršćanskom" narodu!
I ja bih vjerojatno postao očajan da mi jednog dana nije
došao u ruke Novi zavjet. Još se uvijek sjećam mjesta gdje ga
dobih - pokraj francuske seljačke kuće u pozadini fronte, u
kojoj se nađoh toga dana. "Novi zavjet," pomislih, "u njemu
sigurno piše što učiniti da se ne izgubi vječni život!" Počeh čitati
nasumce, malo ovdje, malo ondje, jer baš ne poznavati tu
knjigu. Oči mi se zaustaviše na Jednoj rečenici: "Isus Krist je
došao na svijet da spasi grešnike." To me pogodi poput munje.
"Grešnike" - to bijah ja i nitko mi to nije trebao reći.
Hoćete li konačno i vi priznati pred Bogom i ljudima: "Ja
sam grešnik!" Prestanite sa svojim lažnim samoopravdava-
njem! - Ja u tome trenutku nisam trebao nikakvog svećenika.
Bijaše mi savršeno jasno da sam grešnik. I moja najveća želja
bi da budem spašen! Ne bijah baš na čistu što to, ustvari, znači.
Razumijeh jedino da "biti spašen" znači izići iz stanja u kojem
bijah i pronaći mir s Bogom. "Isus Krist je došao na svijet da
spasi grešnike", kaže Sveto pismo. Ako Isus to može učiniti,
tada ga svakako moram pronaći!
To moje traženje potraje još nekoliko tjedana. Tražih
nekoga tko bi mi mogao pokazati Isusa, ali nisam našao nikoga.
Tada učinih nešto što bih svima vama želio preporučiti da
učinite. Jednom dok opet napredovasmo prema francuskim
položajima, zatvorih se u neku seljačku kuću blizu koje zastas-
mo. Kuća bijaše skoro uništena i napuštena, ali je još jedna
soba u njoj ostala netaknuta. U bravi se nalazio ključ. Uđoh,
zaključan se, padoh na koljena i rekoh: "Gospodine Isuse! U
Bibliji piše da si došao od Boga da bi 'spasio grešnike'. Ja sam
grešnik. Ne mogu ti obećati ništa u svezi s budućnošću jer imam
jako loš karakter. Ali ne bih htio biti bačen u pakao ako me
ustrijele. I zato te molim, Gospodine Isuse, obuzmi me
cijeloga. Učini sa mnom što želiš!"
53

Nije bilo nikakvog treska i ništa se posebno nije dogodilo,
ali kad iziđoh iz kuće znao sam da sam pronašao Gospodina,
Gospodina kojemu otada pripadam.
I odonda, iz dana u dan, a tada sam imao osamnaest godina,
sve više i više shvaćam u kakvoj užasnoj opasnosti žive ljudi.
Čovjek živi bez oproštenja grijeha! - Što je s vašim grijesima,
jesu li vam oprošteni? Kako ćete proći na Božjem sudu?!
Čovjek živi bez da se pomirio s Bogom. Čovjek živi
neobraćeno! Ljudi su kršćanski obojeni, naizgled jesu kršćani,
a u svojoj nutrini nose bijedno, jadno, nemirno i neobraćeno
srce!
Dobro čujte ovo: Bog ne želi da itko od nas ode u pakao!
Ne, on to ne želi! "Bog želi da se svi ljudi spase i dođu do
spoznanja istine." Zato je i poslao svoga Sina. Ali, dragi
prijatelji, tada i mi trebamo doći k Isusu. Tada mu moramo i
pripasti. Ovo, kako se "kršćanski" svijet odnosi prema Bogu i
spasenju po Isusu, ne može izići na dobro. Od toga me obuzima
jeza. Razumijete li to? Nalazimo se u velikoj životnoj opasnosti
jer nezaustavljivo idemo u susret Božjem sudu!
U mojoj omladinskoj grupi bijaše jedan dragi mladić. Neko
je vrijeme dolazio redovno na naša proučavanja Biblije. Bijaše
to u doba Hitlerova Trećeg Reicha. Jednog se dana morao
uključiti u nacističku školu i tada presta dolaziti na naša
proučavanja. Više ga ne viđah. Ipak, jednog se dana skoro
sudarismo. "Dobar dan, Günther!" pozdravih ga. "Heil Hitler",
uzvrati mi on. "Kako si, Günther," nastavih ja, "već te tako dugo
ne vidjeh na našim sastancima!" Ispravi se i objasni mi: "Moja
deviza glasi: 'Činim pravo i ne bojim se Boga!' Ako u mom
životu postoji nešto što nije u redu, tada ću za to odgovarati
pred Bogom. Ali meni nije potreban nikakav žrtveni jarac, Isus,
da bi umro za mene!"
U duhu vidim milijune muškaraca i žena koji misle poput
njega: "Činim pravo i zato sam pravedan; za svoj život i pos-
tupke mogu odgovarati pred Bogom!"
Dragi prijatelji, ja se ne želim pozivati na svoju pravednost
pred Bogom jer znam da se upravo pri pozivanju na svoju
54

pravednost nalazim u najvećoj životnoj opasnosti. Sa svom
sigurnošću možete računati na to da ćemo svi doći na Božji sud!
Zato vas i želim upozoriti da pažljivo promislite kako živite i
kakvi ćete doći na Sud Božji!
Umjetnik Ernst Barlach je tijekom svoje karijere izradio
prekrasne kipove. Osim toga napisa jedan kazališni komad koji
nazva: "Plavi Boli". Glavni lik, Plavi Boli, je zemljoposjednik
uvijek pomalo plav u licu. Jednom se dobro naruča i napi te u
doba najveće popodnevne vrućine dođe na glavni gradski trg.
Zaustavi se pred crkvom na čijim su vratima bila izrezbarena
četiri kerubina kako pusu u trube. Kada ih ugleda, pričini se
Bollu da su kerubini živi i da trubljenjem najavljuju: "Sada
dolazi čovječanstvo na Sud Božji!" Barlach doslovce zapisa ove
riječi: "Iziđite iz grobova vi mrtvaci! Bez izgovaranja! Iziđite!"
Tada Plavi Boli poče shvaćati: "Bogu ne mogu umaći. Jednom
ću morati stati pred njega u svoj svojoj bijedi!"
Duboko u sebi svi mi znamo da sa svom svojom samopraved-
nošću nećemo daleko stići. Sud Božji zahvatit će cijeli svijet!
Tada će sva naša pravednost biti poput voska u talioničkoj peći!
Dobro mi je poznato kako danas ljudi nerado slušaju ovu
poruku. Kad im govorim: "Ako se ne obratite Isusu, ići ćete u
pakao!" tada mi se smiju i odgovaraju: "Pakao? Kakvo je to
srednjevjekovno shvaćanje? Pakao ne postoji!" Kad to čujem,
uvijek se sjetim jedne priče koju vam neizostavno moram
ispričati.
Bijaše to za vrijeme druge svjetske vojne. Htjedoh poći u
jednu posjetu. Kada već bijah na putu, poče zračni napad.
Potrčah u prvo sklonište i pričekah prestanak uzbune. Izišavši
iz skloništa, nastavih put i dođoh u dio grada kamo naumih
poći. Tu nijedna kuća nije bila porušena! No kad uđoh u četvrt,
utvrdih da je dvadesetak kuća u potpunosti napušteno. Pomis-
lih: "Mora da sanjam! Sve su kuće čitave, a ljudi kao da su u
zemlju propali!" Hodajući tako, sretoh čovjeka iz civilne zaštite
i upitah ga: "Zašto su svi ljudi otišli?" Ništa mi ne odgovori nego
me uze za ruku, povede u jednu od zgrada i dovede do prozora.
Tada shvatih Što je na stvari: sve su kuće poredane kružno oko
55

jedne livade, a na toj livadi ležala je ogromna zrakoplovna
bomba, velika kao kotao parne lokomotive. "Neeksplodirana
bomba?" upitah. "Ne," odgovori čovjek, "nije to neeksplodirana
bomba! To je bomba s vremenskim upaljačem!" To bijahu vrlo
rafinirane bombe. One nisu eksplodirale prilikom pada, već
nekih pet ili dvadeset sati kasnije. Obično bi te bombe
eksplodirale nakon što ljudi napuste skloništa. "Zbog toga su
se svi sklonili!" nastavi čovjek. "Čujete li kako otkucava?"
Nevjerojatno, zaista se moglo čuti otkucavanje vremenskog
upaljača. Bomba je mogla eksplodirati svakog trena. "Dođite,"
pozva me, "ovdje nije sigurno!" Vratismo se dio puta i
pronađosmo nekakav zaklon u slučaju da bomba eksplodira. U
tom trenutku ugledah smiješan prizor: jato vrabaca doletje i
spusti se na travu blizu bombe. Jedan se spusti upravo pokraj
upaljača. Poviknuh: "Bježite vrapci, opasno je!" Izgledalo mije
kao da vrapci odvratiše: "Ha, ha! Mi smo napredni. Tko još
danas vjeruje u bombe! Nema tu nikakve opasnosti!"
Isto tako reagiraju ljudi današnjice! Bog je već dovoljno
ozbiljno govorio našem narodu kroz svoju riječ, Bibliju, i kroz
nevolje koje je dopustio da ga snađu. I Sin Božji je došao,
postradao na križu i uskrsnuo od mrtvih. Stoga bi svatko trebao
shvatiti da postoji Bog koji je stvaran i svet! I kad nakon svega
toga dođe netko i kaže: "Vi ste u opasnosti! Morate tražiti
spasenje za svoje duše!" tada se ljudi smiju i govore: "Ha, ha!
Tko još vjeruje u takvo što!"
I Biblija može ponekad biti ironična. Sav je ateizam, dakle,
poricanje Božjeg postojanja, spomenut samo jedanput i jed-
nom jedinom rečenicom: "Bezumnik reče u srcu: 'Nema Boga'."
Tako govori Biblija o ateizmu. Nadam se da vi ne pristajete uz
takav smiješan svjetonazor kao što je ateizam.
2. Izbavljenje
Bog je već jednom udario ovaj svijet teškom kaznom. Tada
bi spašen samo jedan čovjek sa svojom obitelji. Ime tom čov-
jeku bijaše Noa. Njega Bog uputi da sagradi korablju, veliku
lađu, kako bi izbjegao uništenje. Da li vam je poznata priča o
56

potopu? Ako vam nije poznata tada vas može biti stid - nemojte
nikome reći da to ne znate! Uoči samog dolaska suda Božjeg,
potopa, naloži Bog Noi: "Uđi ti i sva tvoja obitelj u korablju!"
Potom Noa uđe i Bog za njim zatvori vrata.
Svijet je na sigurnom putu da se susretne s pravednim
Božjim sudom. Srećom, postoji barka, korablja, s kojom to
možemo izbjeći: to je milost koja nam je ponuđena u Isusu
Kristu. On iz Božjeg svijeta dođe u ovaj naš bijedni svijet i
umrje za nas na križu!
Ako je Bog dozvolio da njegov Sin umre tako okrutnom
smrću, onda je i spasenje, ostvareno po toj smrti, zasigurno
dovoljno i za spasenje najvećeg grešnika. Isus usta od mrtvih i
poziva nas k sebi kroz Svetoga Duha. Isus je barka spasenja!
Isto kao Sto je nekad Bog rekao Noi: "Uđi u korablju ti i sva
tvoja obitelj!" tako sada, kroz ove moje riječi, potiče i vas: "Uđi
u milost Isusa Krista! Zakorači u milost Božju! Prekini sa
svime što te zadržava! Reci Spasitelju: 'Dolazim pred tebe kao
veliki grešnik.' Sve svoje grijehe ostavi pod njegovim križem!
Vjeruj da je njegova krv bila prolivena za tebe! Reci mu:
'Gospodine, ja ti predajem sav svoj život.'" Tako se ulazi u
korablju.
"Pažnja! Opasno po život!"
Koliko li samo ljudi ide na Sud Božji, a da su potpuno
neobraćeni i nazaštićeni! A ipak je Božja milost ovdje, na
raspolaganju svakome tko ju želi primiti vjerom. A vjerovati
znači: iskoračiti iz područja Božjeg gnjeva i zakoračiti u
područje milosti Isusa Krista. Taj korak nije dječja igra. Taj
korak znači izbavljenje iz životne opasnosti!
Poznati misijski inspektor Albert Hoffman, misionar na
Novoj Gvineji, ispriča mi jedan događaj koji nikada nisam
zaboravio. Ja mu rekoh: "Brate Hoffman, u svom kršćanskom
životu podnosim tešku borbu. Nije lako, pa ni jednom pastoru,
pripadati Isusu u ovakvom svijetu koji služi đavlu."
"Rado bih ti nešto ispričao", poče on. "Na Novoj Gvineji
imasmo običaj Papuance koji htjedoše postati kršćanima
poučavati vjeri. To im je pomagalo da ispravno upoznaju Isusa
57

Krista. Onda bi jedne nedjelje pokrstili one koji to zatražiše.
Za tu je zgodu uvijek bilo priređeno veliko slavlje na koje bi
došli i mnogi pogani. No ono najzanimljivije se uvijek događalo
večer prije krštenja. Te bi večeri, naime, bila zapaljena velika
vatra. Kandidati za krštenje bi pristupili vatri noseći u rukama
stvari koje do tada koristiše u štovanju poganskih božanstava:
predmete za čaranje, kipiće poganskih božanstava i amajlije.
Pristupali bi vatri i bacali u razbuktali plamen sve te znakove
svoga prijašnjeg života.
"Jednom tako promatrah neku mladu ženu koja je također
prišla vatri s punom rukom kipića i amajlija. Ali u trenutku kad
je sve to htjela pobacati u vatru, zasta zagledavši se u plamen.
Sigurno pomisli: 'S time su živjeli moji preci. S tim je stvarima
povezan sav moj prošli život. Ne, ne mogu se odvojiti od toga!'
Okrenu se i pođe natrag. Ali mora da joj je u tom trenu nadošla
druga misao: 'Ali tada ne mogu pripasti Isusu!' Stoga se ponovo
vrati, zakoračivši tri koraka prema vatri. Ali izgleda da se
ponovno nije mogla odvojti od svojih stvari, jer se opet vratila.
Tada joj priđoh", nastavi pričati misijski inspektor Hoffman, "i
rekoh joj: 'Vidim da ti ovo teško pada. Razmisli još jednom o
tim stvarima. Možeš se ponovo prijaviti kad bude sljedeće
krštenje.' Žena je razmišljala samo trenutak, okrenula se i
brzim koracima uputila prema vatri, bacila stvari u plamen i
bez svijesti se srušila na tlo."
Neću nikad zaboraviti što mi je misionar Hoffman rekao na
kraju: "Vjerujem da samo onaj tko je doživio stvarno
obraćenje, može razumijeti uzbuđenje te žene."
Dragi prijatelji, potrebno je napraviti samo korak kako bi
se ušlo u barku! Iziđite iz životne opasnosti i predajte se u ruke
Isusu. No znajte da taj korak nije dječja igra. Taj korak znači
prekid sa svekolikim prošlim životom. Jeftinije ne možete
proći: "Životu je cijena previsoka".
Jesam li bio dovoljno jasan?
Uvijek me ražalosti kad vidim koliko je ljudi, usprkos svim
upozorenjima, na putu u vječnu propast! Bog to ne želi! Bog
želi da budete spašeni! Stoga je i poslao svoga Sina. Njegov je
58

Sin platio za sve važe grijehe. Ono Sto sada trebate je: prepoz-
nati svoju krivicu i vjerom prihvatiti da je Isus platio umjesto
vas!
Kada jednom, u doba Hitlerovog Trećeg Reicha, ponovo
bijah pozvan u Gestapo, morah pričekati u jednoj prostoriji u
kojoj stajaše police za dokumente. Na tim je policama bilo brdo
uvezanih dokumenata. Iz svakog je sveska virio papirić na
kojem je pisalo nečije ime, naprimjer: "Meier, Karl", ili,
"Schulze, Friedrich". Kako mi se činilo da beskonačno dugo
čekam medu tim policama, zahvalih se Bogu što ne moram
provoditi svoj život medu svim tim dokumentima. I kako mi je
bilo dosadno, počeh čitati imena na dokumentima: "Meier,
Karl", "Schulze, Friedrich"... odjednom pročitah: "Busch, Wil-
helm"! Pa to je bio neki spis o meni! Odjednom mi police
prestaše biti dosadne - ondje bijaše moj dosje! Gorjeh od
znatiželje što piše u njemu; obuze me strašna želja vidjeti što
su frajeri napisali o meni. No nisam se usudio poduzeti taj rizik
i zaviriti u spis. Sjedih i dalje na svome mjestu, tresući se na
pomisao: "Tu je moj dosje!"
Vidite, tako mi bijaše i u svezi s križem Isusa Krista. Pos-
tojala su razdoblja u mom životu tijekom kojih mi ne bijaše
dosadnije stvari od kršćanstva. Više od vjere, bijaše mi inter-
esantnije viriti u punu kriglu piva, sve do trenutka kad uvidjeh
što, zapravo, znači križ Isusa Krista. - "Pa tu se radi o mom
dosjeu! To ima veze s mojom krivnjom i mojim spasenjem!"
Otada mi je Isusov križ nešto najinteresantnije što postoji.
O, uprite svoj pogled na čovjeka s trnovom krunom! On je
veliki izbavitelj! Tamo na križu ostvareno je vaše i moje os-
lobođenje od grijeha! Ono pripada i vama i ako to još ne znate.
3. Iz smrti u život
"Pažnja! Opasno po život!" - riječi su koje bih vam htio
prikazati s jednog drugog stanovišta. Kad mi mislima prolaze
riječi: "Pažnja!" - "Opasno po život!" - "Stani!" - "Čovječe, obrati
se!" - "Potraži svog Spasitelja!" tada pomislim: "U životnoj
opasnosti može biti samo netko tko je živ!" Kad se autobus
59

surva u provaliju i poginu svi putnici, tada oni više nisu u
životnoj opasnosti. Razumijete li što vam želim red?
Ono što bih vam htio reći je da se vi nalazite u opasnosti da
nikada ne pronađete život. U opasnosti da mrtvi proživite ovaj
život i, konačno, kao mrtvi budete odbačeni! Jesam li se
dovoljno jasno izrazio? Opasnost koju zamjećujem u vašim
životima je ta da ste jednostavno propustili primiti život.
Biblija kaže: Tko ima Sina, ima život; tko nema Sina Božjega,
nema života!"
Nedavno sretoh jednu gospođicu, učiteljicu stranih jezika,
iz Berlina. "Oprostite mi, gospođice," rekoh joj, "jedan pastor
može sebi dopustiti ponekad biti malo nepristojan. Hoćete li
mi, molim vas, reći koliko vam je godina?" Mlade se gospođice
uglavnom ne pita za godine, ali starom se pastoru ne zamjera
ako uzme toliku slobodu. Bez oklijevanja mi odgovori: "Osam
godina!" "Samo trenutak!" rekoh iznenađeno. "Osam godina?
Vi poučavate tri strana jezika a imate samo osam godina?"
Nato se nasmija i objasni mi: "Prije osam godina pronađoh
Isusa. Tek tada počeh živjeti. Prije toga bijah mrtva." Bio sam
zadivljen: "To je prekrasno rečeno!" Tada mi navede ovaj
biblijski stih: "TTco ima Sina Božjega, ima život. Tko nema Sina
Božjega, nema života." Nastavi pričati: "Vidite, prije dok nisam
imala Spasitelja, nisam imala ni pravi život. Tada živjeh samo
zato da bi zarađivala novac i zabavljala se, ali to nije bio život!"
Nije li to odvažno priznanje? Onaj tko slobodnom odlukom
svoje volje ne prihvati Isusa, taj ustvari ni ne posjeduje život.
Da, bez Isusa nemamo pojma što je život! Samo onaj tko ima
Sina Božjega ima i život!
Prije mnogo godina dođe mi u posjetu jedan mladić. "Što
želiš?" upitah ga. "Ne znam ni sam", bijaše njegov odgovor.
"Znam samo jedno: život koji vodim nije život!" Iznenađen tim
riječima, upitah ga: "Zašto? Imaš dobar posao kao strojobravar
i zarađuješ mnogo novaca!" To nije život!" nastavi on. To
uopće nije život! Ponedjeljkom sam bravar, utorkom bravar,
srijedom bravar, četvrtkom bravar, petkom bravar; u subotu
nogomet, u nedjelju djevojke i kino; ponedjeljkom sam ponovo
60

bravar, utorkom bravar, srijedom bravar, četvrtkom bravar,
petkom bravar, subotom nogomet, nedjeljom djevojke i kino...
to zaista nije život!" "Dečko," rekoh mu, "imaš pravo. Velika je
stvar kad shvaćaš da to nije život! Reći ću ti što je život. U
mojem je životu nastala strahovita promjena. To bijaše kad me
pronašao Isus koji umrje i uskrsnu za mene. On posta moj
Spasitelj koji me pomiri s Bogom. Kad to shvatih, dadoh mu
svoje srce. Otada imam život!" -1 taj mladić tada pronađe život.
Nedavno ga ponovo sretoh u Freiburgu. "No," upitah ga,
"kako je? Da li sada imaš život?" Odgovori mi radosna lica: "Da,
ovo je zaista život!" Danas je on vrlo radostan čovjek, vodi
jednu omladinsku biblijsku grupu i dovodi druge ljude k Isusu.
U Isusu je pronašao život.
Razumijete li to? Tako dugo dok dopuštate da vam izmiče
život koji je u Kristu, u strahovitoj ste životnoj opasnosti! To
se događa onda kada ste čuli nešto o kršćanstvu, ali još niste
pronašli Spasitelja!
Imam prijatelja trgovca. Nedavno taj moj prijatelj bi pozvan
na kućnu zabavu kod jednog tvorničara. Taj tvomičar ima
lijepu vilu koja je sagrađena usred predivnog parka. Na zabavi
se okupilo stotinjak gostiju. Usred vreve nađe se moj prijatelj
s domaćinom i u razgovoru mu reče: "Čovječe, kako ste sretni!
Živite kao kakav kralj! Imate prekrasan posjed! Veliku tvor-
nicu! Lijepu ženu! Divnu djecu!" Na to mu čovjek odgovori:
"Da, imate pravo, dobro mi ide." No, odjednom s gotovo
smrtnom ozbiljnošću doda: "Ali me nemojte pitati kako je
ovdje, unutra", i pokaza pritom na svoje srce.
Kad prolazim ulicama, često razmišljam: "Kada bi ljudi bili
iskreni sami sa sobom, svi bi stali i počeli vikati: 'Ne pitajte me
kako stoje stvari u mom srcu!'" - U njihovim srcima nema mira.
Njihove ih misli optužuju i uznemiruju. Srce im je ispunjeno
krivnjom.
Postoji samo jedna osoba koja nas može izliječiti a to je Bog.
On vidi svu našu bijedu! Sami po sebi ne možemo doći k Bogu,
ali je on u svojoj velikoj ljubavi došao k nama u osobi Isusa
Krista. To je ta divljenja vrijedna poruka koju vam želim
61

predati: "Bog je tako ljubio svijet..." Ja ga ne bih mogao ljubiti;
ja bih pretukao željeznim šinama, taj svijet pun prljavštine, zla
i gluposti. Ipak ga je Bog i takvoga uzljubio! Pri toj činjenici
zastaje svaki razum. "Bog je tako ljubio ovaj svijet, da je dao
svog jedinog Sina, Isusa, da svatko tko prihvati tu ljubav ne
bude izgubljen, već da ima život."
Recite mi Sto je još Bog trebao učiniti za vas, osim što je
dopustio da njegov Sin umre, kako bi vi na osnovu njegove
smrti imali život!?
Htio bih vam ispričati još jednu priču: Jednom, nakon
propovijedi, velikom engleskom propovjedniku Charlesu
Haddonu Spurgeonu, priđe neki mladić i reče mu: "Gospodine
propovjedniče, vi ste u pravu, i ja moram pronaći tog čovjeka
s Golgote i postati dijete Božje. Jednoga ću se dana i ja
obratiti." "Jednoga dana?" upita Spurgeon. "No da, kasnije."
"Kasnije? Zašto ne danas?" Pomalo postiđen, mladić mu ob-
jasni: "Ja bih zaista htio biti spašen i stoga ću se jednom obratiti
Isusu, ali bih prije htio još malo uživati život." Na te se riječi
Spurgeon nasmija i reče: "Mladiću, niste baš previše ambicioz-
ni. Ja se ne bih baš zadovoljio time da malo uživam život. Ja ne
želim samo malo od života. Ja želim život. U mojoj Bibliji piše
(nato mu pokaza to mjesto): 'Ja sam došao da... imaju život i da
ga imaju u izobilju.'"
Kad dođem do konca jedne ovakve propovijedi uvijek me
muči neugodan osjećaj jer mislim: "Možda nisi ljudima dobro
objasnio!" Dozvolite mi, stoga, da još jedanput ukratko
ponovim: Bog je dozvolio da Isus umre na križu za nas, iz-
gubljene i proklete grešnike, da bismo mi, danas i ovdje, mogli
imati život. I kad se sutra probudim, mogu pjevati od radosti
što postah dijete Božje, jer u njemu imam život! Jeste li.čuli?
Isus je došao da bismo već ovdje na zemlji mogli imati život,.a
u vječnosti bili sačuvani od Božjeg suda, i imali vječni život.
S tom spoznajom možemo radosni hoditi svojom životnom
stazom.
Dopustite mi upotrijebiti još jednu malu ilustraciju. Bijaše
to jedne prosinačke večeri. Padala je susnježica i puhao vjetar.
62

Bijaše hladno. Ulicom prolaziše dva muškarca. Jedan od njih
nije imao kaput, samo je kragnu sakoa podigao da ga štiti od
vjetra. Izgledalo je da mu je svejedno što je sav mokar. Bijaše
mu svejedno kamo ide, jer nema doma! Tako većina ljudi luta
svijetom. Oni nemaju nikakav cilj pred sobom. Što je s vama?
Kamo vi idete? Bezbožni njemački filozof Nietzsche napisa u
jednoj svojoj priči: "...jadan onaj koji nema doma!" Imate li vi
vječni dom?
Tada naiđe i onaj drugi čovjek. Prolazio je kroz isto to
nevrijeme, isto blato, istu kišu, isti snijeg. Ali on je pjevušio
neku pjesmu i hodao sigurnim, čvrstim korakom. Zašto?
Nedaleko odatle naziralo se svjetlo njegovog doma! Ondje je
njegova kuća! U njoj je toplo! Njemu nevrijeme nije previše
smetalo. Tako kroz svijet prolaze ljudi koji pripadaju Isusu i u
njemu imaju život - sada i u vječnosti.
Sjetite se kako Bog reče Noi: "Uđi u korablju!" I ja vas
molim: pronađite neko tiho mjesto! Isus će sigurno biti ondje!
Možete razgovarati s njim! Recite mu što vam leži na srcu!
Jednom me netko zapita: "Može li se s vama razgovarati o
vjeri?" "Zašto?" upitah, "Ljudi ne trebaju razgovarati sa mnom,
već direktno s Isusom!"
Učinite i vi tako!
63

Što učiniti?
Svakodnevno dobij am hrpu pisama sa svakojakim pita-
njima. U jednom pismu koje nedavno primiti, postavljeno mi
je sljedeće pitanje: "Da li je to što naučavate vaše vlastito
mišljenje ili učenje vaše crkve?" Na to mogu jedino odgovoriti:
"Ono što ja naučavam je učenje Biblije!" Potaknut tim pitan-
jem razmišljah dalje: "Ako budete slušali mišljenje pastora
Buscha, tada ćete se ubrzo razočarati. Od toga nećete imati
preveliku korist. Vi morate slušati glas Isusa Krista! Isus je
"dobri pastir" i vi morate slušati glas tog "dobrog pastira"! Sve
u svemu ja vam u svojoj slabosti jedino mogu pomoći da čujete
Isusov glas, glas "dobroga pastira" naše duše.
I sada kad počinjem govoriti o temi: "Što učiniti?", posebno
je važno dopustiti da vam govori sam Isus, vi trebate čuti
njegov, a ne moj glas.
1. Prekinite sa svojom otrcanom nevjerom!
Kako dugo godina bijah pastor u velikom gradu, naslušah se
svakojakih prigovora protiv biblijske poruke. Takvi su
prigovori već toliko otrcani da bih vas prije svega htio zamoliti,
za vaše dobro, prekinite s vašom otrcanom nevjerom!
Tijekom druge svjetske vojne, uz svoju uobičajenu službu
omladinskog pastora, iieko vrijeme radih kao dušobrižnik u
jednoj velikoj bolnici. Jednog dana zastah pred vratima neke
privatne bolesničke sobe s namjerom da pokucam i uđem, kad
dugim hodnikom dotrča mlada medicinska sestra i uzbuđeno
mi reče: "Gospodine pastore, molim vas da ne ulazite u tu
sobu!" "Zašto ne?" upitah je. "Zato što je gospodin koji tu leži
izričito zabranio da ga posjećuje bilo kakav pastor! On poseb-
no ne želi da ga vi posjetite! Izbacit će vas van!" Pritom mi
pokaza natpis na vratima na kojem pročitah ime jednog poz-
natog poslovnog čovjeka, ime koje poznavah iz njegove rek-
lame. "Sestro," rekoh joj, "moji su živci poput čelične sajle!" i
64

pokucah. "Naprijed!" začu se snažan muški glas. Uđoh u sobu.
U krevetu ležaše stariji gospodin sjede kose. "Dobar dan!"
pozdravili ga. "Ja sam pastor Busch!" "O," reče bolesnik, "o
vama sam već puno čuo. Uđite, možete me nakratko posjetiti!"
"To je lijepo od vas!" rekoh s radošću, na što on brzo doda: "Ali
vas molim da me ostavite na miru s vašim kršćanstvom!" "Onda
nemam sreće," dodah s osmjehom, "upravo sam o tome htio
govoriti s vama!" "Isključeno!" uzbuđeno poče mahati rukom
kao da me tjera iz sobe. "Ne dolazi u obzir! S time sam odavno
prekinuo! Znate, dok bijah dijete roditelji me prisiljavaše
naizust učiti psalme. Kad ih nisam znao, dobio bih batine. Kao
odrastao prihvatih svjetonazor u kojem glavnu ulogu imaju
Darwin, Häckel i Nietzsche!"
Na te riječi pocrvenili u licu! Nažalost, ja se vrlo lako uz-
budim. "Čujte me stari gospodine!" rekoh mu. "Da mi jedan
šesnaestogodišnjak veli kako je prihvatio Nietzschea za svog
duhovnog vođu, nasmijao bih se i pomislio: 'No da, to je
prolazno. Shvatit ćeš ti već da više ni suvremeni filozofi ne
vjeruju u svoje negdašnje proroke.' Ali kad mi jedan stari
čovjek kao što ste vi, koji je već na rubu vječnosti, kaže nešto
takvoga, tada je to užasno! Vi ste smrtno bolesni! Zar biste se
htjeli pojaviti pred Bogom s takvim besmislicama? Ta, molim
vas!"
Iznenađeno je gledao u mene. Očito nije navikao da mu se
obraćaju takvim tonom. Tada mi nadođe misao: "Stani! U
bolnici ne smiješ ovako eksplodirati. Tu se moraš blago
ponašati." Odjednom se strašno sažalih nad tim jadnim čovje-
kom. Umirih se u sebi i objasnih mu da, usprkos njegovu
prvotnu odbijanju, Isus želi biti i njegov "dobri pastir". Duboko
uzdahnu: "Da, to bi bilo lijepo! Ali što učiniti s ovim mojim
svjetonazorom? Trebam li potpuno odbaciti sve u što vjerovah
cijelog svog života?" "Naravno!" rekoh mu radosna srca. "Dragi
gospodine! Odbacite sve što vam neće trebati u vječnosti!
Odbacite sve, i to rade danas nego sutra! S vašim otrcanim
vjerovanjima nije moguće ispravno živjeti, a ni blaženo um-
rijeti. I kad to učinite, bacite se u raširene ruke Sina Božjega
65

koji je umro za vas i koji vas je otkupio. Taj će Spasitelj biti i
vaš Spasitelj!"
Nato uđe sestra. Začudi se vidjevši nas kako povjerljivo
razgovaramo. Mahnu mi rukom kao znak daje prošlo vrijeme
za posjetu. Čvrsto stisnuh starčevu ruku i napustih sobu.
Nikada ne saznah da lije prihvatio moj savjet - te je noći umro!
Strašno me potresa saznanje o tome kako obrazovani ljudi
prolaze kroz život vođeni idejama Darwina, Häckela i
Nietzschea, čija ih otrcana nevjera dovodi u opasnost da izgube
vječni život. Zato vas prije svega želim zamoliti: odbacite sve
otrcane osnove na kojima zasnivate svoju nevjeru! Riješite se
toga! Vaša otrcana nevjera ne vrijedi ni novčićal U Bibliji piše:
"Jedan je Bog, jedan je posrednik između Boga i ljudi - čovjek,
Krist Isus."
Jednom sjedih sučelice nekom čovjeku koji bijaše širok kao
trokrilni ormar. U sebi ga nazivah "Prugasti" jer je uvijek na
sebi imao prugasti pulover. Žena mu je poginula u bombar-
diranju. Dva su mu sina također poginula u ratu. Jadan čovjek!
Toga mu dana dođoh u posjetu. Nisam još ni uspio sjesti, kad
započe: "Gospodine pastore, samo mi nemojte govoriti ništa o
kršćanstvu! Kroz toliko toga već prođoh da više ne mogu
vjerovati. Previše toga preživjeh. Možete mi pričati što hoćete,
ja više ne vjerujem!" Na to se nasmijan i rekoh: "Mogu to i
misliti! No, recite mi, gospodine 'Prugasti'," ustvari se on zvao
drugačije, "vozite li se vi ikada vlakom?" "Da!" odgovori on.
"Pretpostavljam onda", nastavih, "da svaki put, prije no što
uđete u vlak, odete do lokomotive i zahtjevate od vlakovođe da
vam pokaže svoju vozačku dozvolu?'" "Ne! Ne!" bijaše njegov
odgovor. "Željeznici se može vjerovati da zapošljava vlakovođe
koji..." "Što?" prekinuh ga. "I vi ulazite u vlak bez da ste se
uvjerili da onaj frajer u lokomotivi zna voziti?! Vi povjeravate
svoj život tim dečkima bez ikakve garancije?! Gospodine
'Prugasti', povjeriti svoj život nekome ja nazivam vjerom! Od
sada nemojte više nikada reći: 'Ja uopće ne vjerujem!' radije
recite: 'Ja uopće ne vjerujem - osim željeznici!" "Da..."
"Gospodine 'Prugasti', odlazite li vi u ljekarnu?" nastavih s
66

pitanjima. "Da," reče, "često imam glavobolju. U ljekarni
nabavljam prašak protiv glavobolje." "No, gospodine
'Prugasti'," nastavih, "onda vam je vjerojatno poznato kako su
ljekarnici ponekad zabunom dali bolesnicima otrov umjesto
lijeka. Vi vjerojatno odnesete prašak protiv glavobolje na
ispitivanje prije nego što ga upotrijebite?" "Ne, gospodine
pastore," bijaše njegov odgovor, "jedan izučeni ljekarnik dobro
poznaje svoj posao. On se neće prevariti!" "Što?" začudih se
opet. "Vi popijete prašak a da ga prethodno niste dali ispitati?
Vi samo tako povjeravate svoj život ljekarniku? Vi s povjere-
njem popijete njegov lijek? To ja nazivam vjerom! Dragi
gospodine 'Prugasti', nemojte više nikada reći: 'Ja uopće ne
vjerujem!', radije recite: 'Ja uopće ne vjerujem - osim željeznici
i ljekarniku!'"
I tako mu nastavljah redati primjer za primjerom. Na koncu
ga uvjerih. Tako imah priliku posvjedočiti mu: "Vidite, jednog
je dana u moj život došao netko poslan od Boga, netko tko je
uskrsnuo od mrtvih. Na svojim rukama nosi on ožiljke od
čavala koji mi pokazuju da me ljubio do smrti. Nitko na cijelom
svijetu nije za me učinio tako mnogo kao Isus! Nitko nije toliko
dostojan povjerenja kao što je to Isus! Vjerujete li da je Isus
ikada slagao?" "Ne!" odgovori on. "Vidite, ja ne bih prihvatio
svjedočanstvo ni od kojeg čovjeka, osim od Isusa! Kad spoznah
tu činjenicu, rekoh: 'Odsada ću svoj život povjeriti Isusu!'"
- "Zar je to tako jednostavno?" upita me. "Da, to je tako
jednostavno, gospodine 'Prugasti'. Vrlo jednostavno! Vi
vjerujete u sve i svašta, vjerujete svakome, osim onome kome
se stvarno može vjerovati. Njemu ne želite vjerovati! Odbacite
otrcane osnove svoje nevjere i predajte svoj život Gospodinu
Isusu!"
Jednom prilikom na skupu na kojemu bijaše nekoliko
stotina mladih ljudi, rekoh: "Dat ću milijun maraka nagrade
onome tko mi pronađe nekoga tko je požalio što primi Isusa u
svoj život!" Ja nemam tih milijun maraka, ali sa svom sigur-
nošću mogu reći da na svijetu ne postoji netko takav. No,
upoznah dosta ljudi koji su požalili što to nisu učinili!
67

Stoga se što prije riješite svoje otrcane nevjere! Vjerujte
onome koji je učinio sve za vas! To je osobna stvar između
njega i vas. Pronađite neko mirno, skrovito mjesto i zazovite
ga: "Gospodine Isuse, od danas želim pripadati tebi!"
2. Riješite se svoje nevjerojatne samopravednosti
U Bibliji stoji ovako: "Sigurna je riječ i zaslužuje punu vjeru:
Krist Isus dođe na svijet da spasi grešnike." Mnogi se ljudi, kad
čuju ovaj stih, smjesta osjete pogođenima pa kažu: "Ali ja
nisam grešnik! Nisam počinio nikakav zločin!" Takvima želim
reći: To ste slagali! To ćete jednog dana morati ponoviti pred
licem Božjim. Hoćete li i njemu reći: "Ja nisam grešnik! Nisam
prekršio ni jednu tvoju zapovijed!" - Hoćete li moći to reći?
Čujte me vi koji ste ispunjeni ovakvom nevjerojatnom
samopravednošću koju ste sami izgradili i živite kao da je s
vama sve u redu! To nipošto nije u redu, to ne vrijedi ništa!
Prije mnogo godina razgovarah s jednim dvadesetogodi-
šnjim mladićem, i taj razgovor nikada ne zaboravih. Kad smo
se nakon dužeg vremena ponovo sreli, ja mu rekoh: "Dragi moj
Heinz, više te ne viđam na našim omladinskim sastancima i
biblijskim proučavanjima!" Na to mi on odgovori: "Pa znate,
gospodine pastore, ja sam u međuvremenu malo promislio o
svemu. Vi neprestano govorite o Isusu koji je umro za grešnike.
Ali ja ne trebam žrtveno janje koje bi platilo za moje grijehe.
Ako sam učinio nešto krivo, i ako postoji Bog, tada ću ja zbog
tog svog djela znati stati pred njega! Smiješno mi je da bih
ondje trebao nekakvog Spasitelja koji je umro za mene!"
Ja mu odvratih: "Dobro, dragi prijatelju! Ti ćeš se pred
svetim Bogom pozvati na pravo. To možeš učiniti, bez
daljnjega! Možeš odbaciti Isusa i reći: 'Pozivam se na Božje
pravo!' Ali, dragi moj, nek ti bude jasno jedno: u Francuskoj
se sudi prema francuskom pravu, u Engleskoj prema engles-
kom pravu, a pred Bogom prema Božjem pravu! Dragi moj,
nadam se da nisi prekršio ni jednu jedinu Božju zapovijed,
inače ćeš biti izgubljen! Doviđenja!"
"Samo trenutak," reče, "pa nije valjda Bog tako sitničav!"
68

"Nego što?" odvratih ja. "Kako ti zamišljaš Boga?! Zamisli da
sam dobro i ispravno proživio pedeset godina i tada tri minute
krao. To se sazna i ja sam predan na sud. Stojim pred sucem i
objašnjavam mu: 'Gospodine suce, ne budite tako sitničavi! Što
znači što sam tri minute krao u odnosu na pedeset ispravno
proživljenih godina! Tko bi mogao biti tako sitničav da me sad
kazni zbog toga, gospodine suce!' Možeš li to sebi predstaviti?
"Na to bi mi sudac odgovorio: 'Samo trenutak! Ja nisam ni
spomenuo vaših pedeset ispravno proživljenih godina, već one
tri minute u kojima ste krali! Zakon vas osuđuje zbog te tri
minute!' I kad tako postupa jedan zemaljski sudac, koliko li će
onda strože postupiti Bog?"
Mislite li da vi niste optuženi pred Bogom? Mislite da vi ne
trebate oproštenje grijeha? Mislite da vi niste grešnik? Ah,
odbacite svoju nevjerojatnu samopravednost i potražite
Gospodina koji je umro za vaše grijehe i umjesto vas platio za
njih na križu. Primite ga u svoj život, ispovijedite mu svoje
grijehe i recite: "Gospodine, predajem ti sebe i svu svoju
nepravednost! Želim primiti tvoju milost! Operi me svojom
krvlju!"
3. Poduzmite odlučan korak!
Najbolje će biti da vam opet ispričam jedan događaj kako bi
vam bilo jasno što time mislim.
To se dogodilo negdje na samom početku nacističkog
režima. Tada upoznah jednog visokog nacističkog službenika.
Takve su mladi ljudi nazivali 'lametašima' jer im uniforme
bijahu okićene uskim metalnim trakicama, imitacijom srebra i
zlata, pa izgledaše poput pauna. Uđoh u njegov ured tresući se
od straha jer sam dobro znao da nacistički režim nimalo ne voli
pastore. Začudo, taj me Čovjek ne izbaci van, već me prijateljski
sasluša što mu htjedoh reći. Kad završismo, rekoh mu: "Čujte,
rijetko mi se događa da me netko od vaših kolega primi ovako
prijateljski. Zato bih vam se htio posebno zahvaliti! Pošto ste
bili tako ljubazni sa mnom, htio bih vam darovati nešto veliko.
Htio bih vam reći moju poruku: '...Bog je tako ljubio svijet te
69

je dao svog jedinorođenog Sina da ne pogine ni jedan koji u nj
vjeruje, već da ima život vječni.'"
Na trenutak me pogleda i reče mi: "Ne trebate mi ništa dalje
govoriti. Moji su roditelji pobožni i vjerni ljudi. Vaša mi je
poruka poznata još od djetinjstva. Ali..." Uzeo je jedan veliki,
neispisani komad papira i položio ga na stol, uzeo olovku u
ruku i povukao njome crtu od vrha do dna papira: "Vidite,
gospodine pastore, ja znam sve o tome, i znam da bih, ako hoću
biti spašen, trebao samo preći granicu, granicu poput ove crte
koju vam ovdje nacrtah; trebao bih učiniti samo jedan korak
preko crte koja me razdvaja od Boga. Ja sam vrlo blizu," pritom
stavi prst blizu crte, "vrlo blizu granice. Ali ono što mi preostaje
je - učiniti odlučujući korak!" I tada, malo postiđen, reče: "Ali
mi to moj društveni položaj ne dozvoljava!"
Otiđoh od njega s tugom u srcu. Prošlo je već mnogo
vremena otkako je umro. Njegov ga društveni položaj neće
spasiti u vječnosti! Ali on je ipak shvaćao: "Ako želim ući u
kraljevstvo Božje, tada samo trebam učiniti jedan korak preko
granice."
Imate li vi hrabrosti poduzeti taj korak? O, to se zaista
isplati! Isus vas čeka raširenih ruku! Poduzmite taj odlučujući
korak preko granice koja vas odvaja od Boga - u Isusove
raširene ruke!
4. Prekinite s poznatim grijesima
Poznam jednog čovjeka koji ima ljubavnicu. Jednom kad
smo se sreli, rekoh mu: "Vi živite u grijehu! Vaša je žena zbog
toga nesretna! Zbog toga ćete završiti u paklu!" Na to mi on
odgovori: "To što velite je glupost! Dozvolite, objasnit ću vam
kako stvari stoje. Moja me žena ne razumije..." I tada mi ispriča
cijelu priču, no vidjeh da pritom dobro zna jednu stvar: "To što
činim je grijeh!"
Često čujemo kako ljudi koji su u svađi, govore: "On (ona)
je započeo svađu. Postoje samo svađe koje je započeo onaj
drugi. Nitko nije prvi započeo sa svađom, nije li istina? Uvijek
oni drugi započinju.
70

Htio bih vam nešto reći: nU Božjim je očima svađa ozbiljna
poput umorstva! Zašto ne prekinete sa svađom?" Pitate: "Pa
što mi je činiti?" Reći ću vam: "Prekinite činiti jasno prepoz-
natljiv grijeh!"
Da se samo na trenutak zaustavite, načinite jednu kratku
pauzu u svom životu i zapitate se: "Što ne valja u mom životu?
S čime to ja, ustvari, moram prekinuti?" Budite bez brige to
ćete znati savršeno jasno! Mislite li da će vam Isus dati svoju
milost ako i dalje nastavite svjesno griješiti? U Bibliji Bog
poručuje: "Obratite (pokajte) se!" Izgubljeni je sin ostavio svoj
stari život za sobom.
Možete doći k Isusu onakvi kakvi jeste: opterećeni i nevjer-
ni. Ali tada morate prekinuti sa stvarima koje vas vuku u vječnu
propast, a za koje dobro znate da su grijesi!
U mnogim pismima koje svakodnevno dobijam, ljudi mi
uvijek i ponovo pišu: "To što vi govorite je preteško! To i to
nije grijeh!" Tada počnu nabrajati stvari koje ja nikada nisam
rekao. Pri tome otkrivam kako se naše savjesti bune protiv toga
da Gospodin Isus vlada našim životima. Znajte dobro da ne
možete zadobiti živu vjeru i biti u njoj ako nemate hrabrosti u
potpunosti predati svoj život Isusu, tako da to bude potpuni
prekid s onim djelima s kojima i morate prekinuti. Prestanite
činiti ono što jasno prepoznajete kao grijeh!
5. Govorite s Bogom
Znate li moliti? Vjerojatno znate sročiti nekoliko rečenica,
ali znate li moliti? Znate, neki ljudi imaju takvu predstavu o
tome što znači moliti da bi mi se od toga podigla kosa na glavi
(...kad bih je još imao).
Nedavno posjetih jednu obitelj. Domaćica mi ponosno reče:
"I mi smo dobri kršćani. Klance, dođi malo ovamo!" pozva
svoju četverogodišnju kćerkicu. "Ti se znaš lijepo moliti, moli
se malo da te pastor čuje!" Djevojčica poče molitvu na što ju ja
brzo prekinuh: "Stani dijete! Gospođo, za ime svega, nemojte
to više činiti! "To nije molitva! Moliti znači razgovarati sa živim
Bogom koji je, kad mu se molimo, uz nas u Isusu Kristu.
71

Molitva je kad mu izlijemo svoje srce. Jeste li se ikad molili na
taj način?
Čovjek imenom Robinson, engleski biskup, napisa jednu
groznu knjigu koju nazva: "Bog je drugačiji". U njoj on, između
ostalog, piše da suvremeni čovjek uglavnom više ne zna moliti.
U tome se u potpunosti slažem s njim. Ali to ne znači da nešto
nije u redu s molitvom, već sa suvremenim čovjekom! Ne
nalazite li i vi da je tako? Ono s čime se ne slažem je biskupova
teorija da bi cijelo kršćanstvo trebalo potpuno preurediti jer
suvremeni čovjek više ne zna moliti. Na to bih dodao: "Bolje bi
bilo da se suvremeni čovjek nauči moliti!"
Pokušajte jednom riskirati pa se pomolite! Jednostavno
recite: "Gospodine, daj mi da te pronađem!" Ili: "Gospodine,
spasi i mene!" Ili: "Gospodine, pomozi mi pronaći pravu vjeru!"
Ili: "Gospodine, oprosti moje grijehe!" Samo već jednom
počnite! Molitva u početku neće baš zvučati veličanstveno, kao
ona u svećenika koji mole čitajući iz molitvenika. Uopće nije
potrebno veličanstveno moliti ako smo tek počeli pravilno
razgovarati sa živim Bogom. Samo vi započnite, već ćete se, kad
dođe vrijeme, naučiti moliti!
Znate, vjera je živi odnos između moga Gospodina i mene.
Ako je to tako, tada taj odnos neće biti lišen razgovora. Ja
razgovaram s njime - i on razgovara sa mnom!
I time dođoh do sljedeće važne stvari:
6. Čitajte Bibliju!
Na koji način Bog razgovara s ljudima? On govori kroz
Bibliju! Stoga morate neizostavno početi čitati Bibliju! Možda
ćete reći: "Bibliju danas više nitko ne čita!" - na što vam moram
priznati da ste, nažalost, u pravu.
Kad dođem nekome u kuću, često mi kažu: "Da, gospodine
pastore, mi imamo jednu staru Bibliju iz 1722. godine koja je
pripadala još našoj prabaki!" I tada skinu s police taj ogromni
muzejski primjerak koji sasvim sigurno nitko ne čita! S dužnim
poštovanjem prema staroj Bibliji, ja im ipak kažem: Kupite si
mali Novi zavjet. Danas već postoje takvi koji su manji od moje
72

šake. Neka su izdanja vrlo atraktivna. Kupite neko suvremeno
izdanje da biste ga mogli razumjeti!
Potom odredite vrijeme u koje ćete ga svaki dan moći čitati.
Čitajući jednostavno slušajte. Kroz te će riječi Isus govoriti s
vama! Zacijelo ćete kroz Čitanje naići na mjesta koja nećete
razumijeti; nemojte se mučiti s takvim mjestima, već mirno
nastavite s čitanjem. Ovako ja to uvijek objasnim mojim
mladim slušateljima: "Nekoć mi je pričao jedan farmer iz
Brazila kako je došao do zemlje koju obrađuje. Naselivši se,
otkri da je jedan dio zemljišta obrastao prašumom. Posjekao
je drveće, uklonio stijene i iskopao panjeve. Jednog dana, kad
je teren već bio potpuno očišćen, upreže dva vola u plug i
pokuša orati. Kad izora tri brazde, plug zape za sakrivenu
stijenu. Što sad učiniti? Otići u kuću po dinamit i raznijeti
stijenu zajedno s plugom i volovima? Ne! Povukavši plug malo
unatrag, zaobiđe stijenu i nastavi orati. Kad završi s oranjem i
pogleda njivu ona nije izgledala baš najurednije. Ali on svejed-
no posija sjeme i obra urod. Slijedeće je godine bilo malo lakše
orati nego prethodne. Tada je ponovo iskopao i uklonio nešto
stijena i kamenja i bilo je već mnogo bolje. Kod trećeg je oranja
išlo još lakše.
Tako i vi morate čitati Bibliju. No najvažnije je da ju počnete
čitati! I kad nešto ne razumijete, ostavite to za kasnije. Samo
nastavite s čitanjem!
Na samom početku Novog zavjeta, nakon podužeg spiska
imena Isusovih predaka, naići ćete na stih koji kaže za Isusa:
n... jer će on izbaviti svoj narod od grijeha njegovih." Reći ćete:
"Pa to razumijem! To se odnosi i na mene!" - Dopustite Bogu
da vam govori na taj način dok čitate Bibliju. Svaki dan odvojite
vrijeme za Božju riječ. Čineći to, molite se ovako: "Gospodine!
Prosvijetli me! Daj da i ja razumijem tvoje poruke! Prosvijetli
moje srce, moj um i moju dušu!"
I još nešto: nemojte dopustiti da vam netko ocrnjuje Bibliju!
Biblija je veličanstvena knjiga. Ne postoji knjiga koja je aktual-
na i uzbudljiva poput nje!
Jednom sam prilikom, kao mladi vojnik u prvoj svjetskoj
73

vojni, poslan u izviđanje s grupom vojnika. Bilo je to nedaleko
od Verduna. Kad smo došli na promatrački položaj, nasta
suton i noć se ubrzano približavala. Sjedismo tako u polum-
raku, na rubu nekakve jaruge i odjednom, kroz prazninu među
drvećem, ugledasmo kako uskim šumskim putem nedaleko od
nas "klopara" neprijateljeva pokretna poljska kuhinja. Nismo
uopće ni pomišljali da bi tim putem moglo proći nekakvo
vozilo. Ta nam poljska kuhinja, koja nije mogla pričekati pot-
puni mrak, otkri vrlo važnu stvar: tu je neprijateljeva linija
opskrbljivanja! Ako poljska kuhinja može proći kroz taj uski
prolaz među drvećem, onda tuda može prolaziti i opskrba za
pješaštvo, tada je lako moguće tuda proći i kolonama bojov-
nika koji donose streljivo u neprijateljski logor! To je bila
važna neprijateljeva strateška linija!
I što smo onda učinili? Mislite li da smo poštedjeli taj šumski
put? Upravo suprotno: cijelu smo noć granatama zasipali
upravo taj uski prostor!
Biblija je, također, linija opskrbe, put za prolazak pošiljki
"hrane i streljiva" koje Bog šalje kršćanima. A sotona je
dovoljno mudar da tu liniju učini objektom svojih napada.
Stoga je Biblija izložena neprekidnim napadima. Mladi čovjek,
koji se baš ne može podičiti inteligencijom, kaže: "Ban! Glupa
knjiga!" Najpametniji se profesori trude dokazati kako je
Biblija samo jedna od knjiga koju su napisali ljudi. U jednoj su
namjeri svi oni jedinstveni: izložiti Bibliju snažnoj paljbi!
Ali ako želite.postati dijete Božje i biti spašeni, tada se ne
trebate žalostiti zbog toga. Ne dopustite da vam netko
obezvrijedi Bibliju! Biblija potvrđuje da su je napisali ljudi, ali
oni koji su bili ispunjeni i prosvijetljeni Svetim Duhom. Kod
čitanja Biblije ubrzo ćete otkriti da je u njoj jedan drugi duh
- Božji Duh.
Jednom prilikom mi se netko potuži: "Meni Božja riječ
izgleda tako mrtva. Htio bih biti spašen, ali mi njegova riječ baš
ništa ne govori." Na to mu odgovorih: "Molite Boga da vam da
Svetoga Duha! Molite svaki dan, pa ako treba i četvrt godine:
'Gospodine, daruj mi Svetoga Duha da bih mogao razumjeti
74

tvoju riječ i da bih mogao imati živu vjeru!' Vjerujte mi da će
Bog sasvim sigurno odgovoriti na vašu molitvu!"
I na koncu bih vam htio reći još jednu stvar:
7. Slušajte propovijedanje Božje ryeči!
Potražite sredinu u kojoj ćete moći slušati jasnu Božju riječ.
Danas, nažalost, postoje mjesta gdje se propovijeda "raz-
vodnjena" Božja riječ. Tamo ja ne bih odlazio gubiti vrijeme.
Ne zanima me "limunada" već "vino radosti" evanđelja Isusa
Krista! Neće vam trebati puno vremena za prepoznati
propovijeda li se negdje čisto evanđelje, radosna vijest, ili nešto
sasvim drugo. Srećom posvuda postoje pastori, propovjednici
i vjernici koji dobro poznaju evanđelje i znaju ga protumačiti.
Pronađite takve ljude i slušajte Božju riječ! Družite se s tak-
vima koji je od srca žele slušati.
Nedavno mi jedan čovjek reče: "Znate, ja sam osobenjak, ne
volim se baš družiti s drugima!" Nisam mu mogao drukčije
pomoći pa mu rekoh: "Vi nikada nećete zadobiti živu vjeru ako
se ne počnete družiti s drugim kršćanima i ako ne odlazite
onamo gdje se propovijeda Božja riječ!"
Za kraj bih vam htio ispričati još jednu priču o starijoj ženi
koju upoznah. Jednom mi neki mladić reče: "Ne zanimaju me
priče o staricama!" Mladi ljudi baš ne vole slušati priče o
starijima. No, ta je starija gospođa odigrala veliku ulogu u mom
životu. Upoznah čak trojicu inženjera koji su uz njenu pomoć
stekli vjeru u Isusa Krista. Zaključiti da kroz tu ženu djeluje
velika sila Božja, pa sam ju, stoga, pošao posjetiti. Bijaše
udovica, a njezin je muž za života bio rudar. Radovala se kad
dođoh i tom mi prilikom ispriča kako je postala vjernica.
Ranije je živjela u jednom zaselku koji je danas već spojen
s Essenom. Ime je zaselku bilo Stoppenberg. Jednog dana
pročita u novinama da će u Crkvi apostola Pavla biti posvećena
dva nova pastora. Reče svojim prijateljicama: Takvo što je
uvijek bilo veliki događaj u Essenu. Pođite sa mnom u crkvu!"
Krenuše za Essen prečacima kroz polja. Put do Crkve apostola
Pavla bijaše vrlo dug. Kad stigoše, crkva već bijaše dupkom
75

puna pa morahu stajati iza svih posjetitelja. Jedan od pastora
kojeg tada posvetiše, Julius Dammann, ostvari kasnije velik
utjecaj u gradu.
Ovako mi to ispriča ta gospođa: "Julius Dammann se tada
prvi puta popeo za propovjedaonicu. Svoju propovijed započe
riječima iz Ivanova evanđelja: 'Bog je tako ljubio svijet da je
dao svoga jedinorođenog Sina da ne pogine ni jedan koji u nj
vjeruje, već da ima život vječni.' Tada se nagnu naprijed i reče:
'Od stotinu tisuća riječi iz Biblije, nijedne se ne bojim kao riječi
izgubljen Čovjek može biti zauvijek izgubljen, a to je kada Bog
okrene svoje lice od njega. I to je pakao!' Stajah ondje u toj
ogromnoj crkvenoj zgradi, tada još bijah djevojčica, i od cijele
njegove propovijedi čuh samo to. I kao da odjednom bijesnu
munja, zazvučaše u meni riječi: 'I ja sam izgubljena! Ja nemam
Božji mir! Moji grijesi nisu oprošteni! Ja nisam Božje dijete!
Izgubljena sam!' Kući sam otišla kao u nekom snu. Nakon tri
dana otac me upita: 'Nisi li možda bolesna?'"
Pokušala je roditeljima objasniti što joj se dogodilo. Oni su
na to rekli: "Ti si luda! Oboljela si na živce!" Nikome nije mogla
objasniti svoj smrtni strah sažet u rječima: "Ja sam izgubljena!"
"Četiri sam tjedna", objašnjavala je stara gospođa, "tumarala
po kući, nesposobna za bilo kakav posao. Tada pročitah u
novinama: 'Pastor Dammann ponovo propovijeda.' Pročitavši
to, opet krenuh na onaj naporni put od Stoppenberga do
Essena. Cijelim putem se molih ponavljajući u sebi stih jedne
pjesme."
U takvu je stanju došla do Pavlove crkve gdje je Dammann
već propovijedao. I opet sve bi ispunjeno ljudima. Nije našla
mjesto za sjesti pa je ponovo morala stajati iza sviju, na samom
kraju dvorane. Još se jednom pomoli u sebi istim onim riječima
koje je ponavljala na putu do crkve. Otvori pjesmaricu i potraži
pjesmu označenu na ploči. Na svoje veliko iznenađenje, utvrdi
da je to ista ona pjesma čije je riječi upotrijebila kao svoju
molitvu. Pomisli: "Zasigurno će se nešto dogoditi kad svi zap-
jevaju ovu pjesmu!"
Pastor Dammann stade za propovjedaonicu i pročita
76

Isusove riječi iz Ivanovog evanđelja: "Ja sam vrata. Tko uđe
kroza me, spasit će se. Amen."	i
"To mi bijaše tek drugi put kako bijah u toj crkvi i opet ne
čuh ništa drugo osim te rečenice. U trenutku mi sve posta
jasno: Uskrsli Isus je vrata u život! Prođoh kroz ta vrata. Ne
čuh više ništa od propovijedi, ali mi to bi sasvim dovoljno.
Udoh u život!"
Imam običaj često ispričati tu priču ljudima koje srećem, a
koji mi kažu: "Ah, ja ne odlazim u crkvu! Ne mogu podnijeti
onaj zrak. Radije odem u šumu gdje pjevaju ptice, a vjetar šušti
u krošnjama drveća..." Tada im kažem: "Žena o kojoj vam
pričah ne bi nikada stekla živu vjeru da nije otišla tamo gdje se
propovijeda Božja riječ!"
Postoji još mnogo odgovora na pitanje: "Što učiniti?" Mislim
da vam rekoh najvažije, ali osjećam kako je neizmjerno važno
da vam na koncu ukratko ponovim ono najvažnije.
Nije, zapravo, odlučujuće ono što mi učinimo, iako je i to
vrlo važno. Odlučujuće je'ono što je Bog učinio za nas - u Isusu
Kristu! To je ta radosna vijest koju vam trebam navijestiti: "Isus
je učinio sve - za svakoga!" On je došao k nama, on je umro za
nas, on je uskrsnuo za nas, on nas zastupa u kraljevstvu Božjem,
on je dobri pastir koji sve čini za svoje stado. Psalmist započinje
dvadeset treći psalam riječima: "Gospodin je pastir moj, ni u
čemu ja ne oskudijevam..." I tada nastavlja nabrajati kako taj
dobri pastir bezgranično mnogo čini za njega.  ■
Od svega srca želim da i vi možete reći s njime: "Gospodin
je moj pastir!"
77

Zašto to Bog dopušta?
Na svijetu se događaju grozne stvari!
Jednom u Essenu prelazih preko ulice, čini mi se da je to
bilo 1937. godine, kad mi u susret dođe šesnaestogodišnji
dječak kojeg poznavali s naših omladinskih sastanaka. Izgledao
je sav rastrojen, pa ga upitah: "Što ti se dogodilo?" Odgovori
mi: "Nasilu su me odveli u bolnicu i sterilizirali, jer mi je majka
Židovka. Kad se vratih kući, mojih roditelja više nije bilo."
Nikad ih više nije vidio. Otac mu bi uhićen, a majka od-
vedena u koncentracioni logor Auschwitz! Dečka spasih tako
što mu organizirah bijeg u Nizozemsku odakle je prebjegao u
Ameriku. Nikada neću moći zaboraviti sliku tog nesretnog
dječaka i njegove riječi: "Mene su odveli u bolnicu i sterilizirali,
jer mi je majka Židovka. Kad se vratih kući, mojih roditelja više
nije bilo!"     ,
Nebrojeno puta viđah slične stvari! Zbog takvih događaja
rađaju se u ljudskim mislima pitanja: "Pa gdje je onda Bog, zar
ne vidi to? Zašto šuti na sve to? Zašto Bog dopušta zlo?"
U Kolnu neki luđak uleti u jednu osnovnu školu i bacačem
plamena pobi dvanaestero male djece! I opet se pred nas
postavlja pitanje: "Gdje je bio Bog? Zastoje on to dopustio?"
Sjećam se jedne mlade žene koja bolovaše od raka. Polagano
umiraše izložena groznim mukama. 21a sobom je ostavila
ožalošćenu dječicu. Onaj tko je proživio nešto takvoga, zacijelo
se pita gdje je bio Bog, zašto je on to dopustio.
Postoji mnogo ljudi koji bi nam mnogi ispričati slične priče
i na koncu, s pravom, postaviti to isto pitanje.
Naš omiljeni njemački pisac Friedrich Schiller napisa pjes-
mu koju nazva: "Pjesma radosti". U njoj je i ovaj stih: "Braćo,
nad zvjezdanim šatorom sigurno stanuje ljubljeni Otac!"
Nasuprot tome čovjek današnjice sklon je reći: "Braćo, nad
zvjezdanim šatorom ne stanuje nikakav ljubljeni Otac!"
Kad netko počne tako razmišljati, kad se najednom u njemu
78

začinju pitanja kao: "Gdje je Bog? Zašto on to dopušta? Zašto
šuti na sve takve grozne stvari?" vjerojatno će doći do točke
kada će se u njegovu umu pojaviti opasne sumnje da možda
Bog ni ne postoji?! Možda ne postoji ni nebo?! Možda je
ateizam ipak u pravu?!"
Dragi prijatelji, onaj u čijem umu nastanu takve misli,
trebao bi se uplašiti. Bilo bi užasno kada bi bila istina da Bog
ne postoji. Tada bi mi, ljudi, bili poput životinja - sami i
napušteni. Tada bi bili poput izgubljene djece koja više ne
mogu pronaći put kući. - Da ne postoji Bog?! To bi bilo grozno!
Kad mi netko kaže: "Ja sam ateist!" ja mu odgovorim: "Nemate
pojma Što ste time izrekli! - Da ne postoji ništa iznad nas?! Da
smo napušteni?! Da smo sami jedan s drugim?!" Ne postoji
ništa gore za ljude no što je čovjek, nije li tako? Stari Rimljani
imaše izreku: "Homo homini lupus." To znači: "Čovjek je čov-
jeku vuk" - užasno!
Ne mogu vam reći kako mi često kao pastoru postavljaju
pitanja: "Kako je to Bog mogao dopustiti? Zašto Bog šuti na
sve to?" Budući da me to prečesto pitaju, htio bih ovom
prilikom na to odgovoriti.
Ali prije svega, znajte da ja nisam Božji ministar unutarnjih
poslova. On mi nije povjerio svoje planove ili mi ih izdiktirao
u stenogram. Razumijete li to? Osim toga pomalo je glupo
postavljati takva pitanja - kao da bismo mi mogli razumijeti
Boga. Jednog dekana ili vrhovnog crkvenog poglavara bih još
mogao razumijeti, ali Boga teško da mogu pravilno razumjeti.
Bog je rekao na jednom mjestu u Bibliji: "Moje misli nisu vaše
misli, i moji puti nisu vaši puti." To dovoljno jasno govori, nije
li tako?
Ali u Bibliji naiđoh na još neke spoznaje, pa bih vam, stoga,
htio odgovoriti, koliko je to u mojoj moći, na pitanje: "Zašto
to Bog dopušta?"
1. Krivo postavljeno pitanje
Ono što bih htio naglasiti u svezi s pitanjem: "Zašto to Bog
dopušta?" ili "Zašto Bog šuti?" je da je to pitanje krivo pos-
79

tavljeno. Ono je, naime, postavljeno na ovaj način: U sudnici
na sudačkoj stolici sjede gospođa Schulze ili pastor Busch. Na
mjestu optuženika sjedi Bog. Tada mu kažemo: "Optuženi
Bože, kako možeš dopustiti da se sve to događa? Zašto šutiš
kad se događa zlo?" Da vam iskreno kažem: takav Bog koji bi
nas ostavio sjediti na sudačkoj stolici, a da on sjedi na mjestu
za optužene - takav Bog ne postoji!
Sjećam se jednog događaja koji mi se dogodio dok još bijah
mladi pastor. Imao sam dvadeset sedam godina kad dođoh u
Essen. Bijaše to u doba kada izbi veliki rudarski štrajk koji
uznemiri duhove. Jednom prilikom prolazih preko trga nasred
kojeg je, na sanduku (od sapuna), stajao neki čovjek i oštro
govorio okupljenim ljudima. Govorio je o gladnoj djeci, niskim
nadnicama i nezaposlenosti. Odjednom me ugleda, prepozna i
doviknu mi: "Ha, evo jednog popa! - Dođi malo ovamo!"
Tako "ljubazan" poziv nisam mogao odbiti. Odazvavši se,
pođoh prema njemu. Ljudi se pomakli ustranu da me propuste
do govornika. Oko mene je moglo biti stotinjak rudara. Nije
mi baš bilo ugodno pri duši, jer me na fakultetu nisu pripremili
za takve situacije.
"Čuj me, pope!" započe čovjek, "Ako postoji Bog, u što ja
nisam siguran, ali možda nekakav postoji, tada ću, kad umrem,
stati pred njega i reći mu:" - i tada je zaurlao - "'Zašto si
dopuštao da ljudi umiru na bojištima? Zašto si dopuštao da
djeca gladuju dok su drugi bacali jelo i živjeli u izobilju? Zašto
si dopuštao da ljudi umiru od raka? Zašto? Zašto?' I tada ću
mu reći: 'Bože, gubi se! Nestani!'"
Čovjek je ogorčeno urlao. Tada i ja počeh vikati: "Tako je!
Dolje s takvim bogom! Dolje s takvim bogom!"
On odjednom potpuno ušuti. Sav u čudu, zapita me: "Samo
trenutak! Pa vi ste pastor? Ne možete vi vikati: 'Dolje s takvim
bogom!'" Na to mu ljutito odgovorih: "Slušaj! Bog pred kojega
bi ti mogao doći na ovakav način, bog na kojeg se možeš ovako
derati i koji bi ti dopustio da ga staviš pred sud kao optuženika,
a ti da stojiš ispred njega kao sudac, takav bog postoji jedino u
tvojoj mašti. O takvom bogu i ja mogu zajedno s tobom reći:
80

'Dolje s takvim bogom!' Dolje s takvim budalastim bogom
kojeg možemo optuživati, odbacivati ili prihvaćati - kako nam
se već svidi! Takav bog ne postoji! Ali reći ću ti jednu stvar:
postoji stvarni Bog koji je drugačiji od onoga kako ga ti
zamišljaš, to je Bog pred kojim ćeš ti stajati kao osuđenik, pred
kojim nećeš moći ni usta otvoriti. Postoji samo Bog koji će tebe
pitati: 'Zašto me nisi proslavljao? Zašto me nisi prizivao?
Zašto si živio nečistim životom? Zašto si lagao? Zašto si
mrzio? Zašto si se svađao? Zašto si...?' To će te on pitati. Tada
će ti riječ zastati u grlu! Nećeš moći dati ni jedan odgovor! Ne
postoji Bog kojemu bi mi mogli reći: 'Gubi se!' Ali postoji živi
Bog koji je stvaran i svet, i koji bi nama jednom mogao reći:
'Nestani, gubi se!"1
I vama bih htio reći istu stvar. Danas, kad čujete ljude koji
predbacuju Bogu: "Kako Bog to može dopustiti? Zašto Bog
šuti?" recite im: "Takav budalasti bog koji bi nam dopustio da
ga optužujemo i predbacujemo mu, može biti samo plod naše
mašte! Postoji samo jedan, sveti i pravedni Bog koji optužuje
nas: vas i mene!" Jeste li dosad poštovali sve Božje zapovijedi,
ne prekršivši ni jednu? Dobro promislite! Bog se nije nimalo
šalio predajući ljudima svoje zapovijedi. Dakle, mi smo ti koji
su optuženi - ne Bog!
2. Božja šutnja je njegova osuda
"Zašto Bog šuti?" nije pitanje bez smisla. Bog zaista često
šuti. Božja je šutnja za nas najstrašnija osuda!
Uvjeren sam u postojanje pakla. No pakao sigurno nije
onakav kakvim ga se prikazuje na nabožnim slikama - mjesto
na kojem đavao peče grešnike na ražnju i slične glupe
izmišljotine. Umjesto toga vjerujem da će pakao nastati onda
kada Bog više neće govoriti ljudima. Ondje ga možete zazivati
i moliti mu se, ondje možete vrištati, ali vam on više neće
odgovarati!
Ruski pisac Dostojevski jednom prilikom reče: "Pakao je
mjesto gdje Bog više ne svraća pogled." Mjesto gdje smo vječno
ostavljeni sa svojom krivnjom; mjesto gdje smo zaista
81

napušteni od Boga. - Da, Božja šutnja je njegova osuda. Na taj
način, kad Bog šuti, pakao počinje već ovdje na zemlji.
Da bih to ilustrirao, prepričat ću vam jednu priču iz Biblije:
Na mjestu gdje danas leži Mrtvo more nekad su postojala
dva grada: Sodoma i Gomora. Za ono doba ta su dva grada bila
na zavidno visokom stupnju razvoja. Moglo bi se reći da su oba
grada bili pravi kulturni centri. Ljudi koji su u njima živjeli nisu
poricali Božje postojanje. Vjerojatno je ondje postojalo i
nekoliko svećenika.
Iako vjerovaše u Boga, ne shvaćaše ga ozbiljno. Možda ga se
sjetiše tek prilikom vjenčanja ili pokopa, dok bi ostale dane
zaboravljali da uopće postoji. Pogazili su sve njegove
zapovijedi.
U Sodomi je živio pošten čovjek koji se zvao Lot. On je
štovao Boga i upozoravao svoje sugrađane: "Ne možete se tako
nemarno odnositi prema Bogu! Nemojte misliti da možete
griješiti ako vas on odmah ne kažnjava! Sto čovjek sije, ono će
i požnjeti!" "Ah, nemoj se šaliti!" odgovarali mu ljudi. "Nisi ti
propovjednik! Prestani govoriti takvu glupost: 'Što čovjek sije,
to će i požnjeti'!"
I jednog dana, u samu zoru, odvevši prije toga Lota iz
Sodome, Bog zapljušti s neba ognjem i sumporom na Sodomu
i Gomoru. Mi koji preživjesmo saveznička bombardiranja u
drugoj svjetskoj vojni, dobro znamo kako to izgleda. Ali Bog
to može učiniti i bez zrakoplova. Mogu zamisliti kako su ljudi
skakali iz kreveta i vikali: "U podrum!" Otrčali su u podrum
gdje je začas postalo neizdržljivo vruće. Više se nije moglo
izdržati pa su vikali: "Moramo van!" Tada istrčaše van, a vani
je na sve strane padao oganj i sumpor. Jadni ljudi, van nisu
mogli a u podrumima ih je gušio vreli zrak.
Tako to opisuje Biblija. Ja pokušah zamisliti još neke
situacije (to ne piše u Bibliji) koje su se mogle događati u
podrumima u kojima su se, natjerani nesrećom, sakupili
različiti ljudi. Bijaše tu svakojakih osoba: mlada žena iz visokog
društva koja ostavi dragog Boga zbog nekog muškarca, jedan
stariji gospodin koji je po okusu mogao prepoznati svaku vrstu
82

vina. Ni on nije imao ništa protiv dragog Boga, ali mu je bilo
svejedno što Bog želi od njega. U podrumu su se našli jedan
kraj drugoga: ljubazni ljudi, lojalni i pošteni građani, vjerni
platiše poreza... Svaki od njih bijaše jedan mali svijet za sebe
-	isto kao što su ljudi i danas.
U podrumu je postajalo neizdržljivo vruće. Htjeli su van, ali
nisu mogli, posvuda je plamtjelo kao u paklu. Tada ih poče
prožimati jeza. Odjednom debeli gospodin reče: "Ljudi, Lot
bijaše u pravu: Bog zaista postoji!" Žena iz visokog društva
doda: "Sada nam samo jedno može pomoći: moramo se moliti!
Tko zna moliti?" Prvi put u svom životu podigoše ruke na
molitvu (u antičko su doba ljudi molili s podignutim rukama).
Začuše se riječi: "Gospodine, smiluj se! Mi smo sagriješili!
Prezirali smo te! Čuj sad našu molitvu! Znamo da si Bog koji
ljubi, znamo da si milostiv! Zato te molimo: Gospodine, smiluj
nam se!"
Ali glasa niotkud! Čulo se samo praskanje i pucketanje
vatre. Ruke se spustiše. Šake se skupiše u grču: "Bože, zašto
šutiš!?" ...Odgovora niotkud! I dalje se čulo samo divljanje
vatrene stihije. Sada su mogli moliti ili psovati, bilo je svejedno
-	Bog više nije odgovarao!
Postoji granica do koje svaki čovjek, grad ili narod može
doći. To je granica ravnodušnosti prema živome Bogu. Kada se
ona prijeđe, Bog više ne odgovara. Upravo je ta Božja šutnja
bila najjezivija kazna za Sodomu i Gomoru. Bog im nije više
imao što reći!
I kada danas vidim svoj narod kako se ravnodušno odnosi
prema Božjim istinama, Božjim zapovijedima i njegovu Sinu,
sav se naježim. Možda ćete baš vi doživjeti da ćete moliti ili
psovati, a Bog vam više neće imati što reći.
U Bibliji su zapisane i ove Božje riječi: "Zvao sam vas, ali se
ne odazvaste". Čovječe, zašto šutiš kad te Bog zove!
Božja šutnja je njegova najstrašnija kazna!
83

3. Kada smo predaleko, ne možemo čuti
Kad imamo osjećaj da nas Bog ne čuje, tada može biti da
smo mi predaleko od njega!
Nedavno mi dođe jedan mladić i reče: "Pastore Busch, vi mi
idete na živce! Neprekidno govorite o Bogu. Slučajno se sret-
nemo na ulici i već počinjete pričati o Bogu. Ja Boga ne mogu
ni čuti ni vidjeti. Pa gdje to on govori? Ja ništa ne čujem!" Ja
mu odgovorih: "Mladiću, znaš li ti priču o izgubljenom sinu?"
"Pa, otprilike", objasni mi. "To "otprilike" nije ništa. Sada ću ti
ja ispričati.
"Bogati zemljoposjednik imao dva sina. Jedan od njih bijaše
pomalo, kako se ono kaže, gotovan. Njemu bi "pretijesno" i
dosadno kod kuće. Jednog dana reče on ocu: 'Stari, daj mi moj
dio nasljedstva, isplati me, jer želim poći u svijet!' Otac mu
dade što je od njega tražio i on se uputi u bijeli svijet. Nakon
nekog vremena otac sazna da njegov sin potroši sve 'svoje
imanje provodeći život razvratno'. I sami znate da je u velikim
gradovima začuđujuće lako potrošiti sav svoj novac. Tada
neizostavno naiđu glad i nezaposlenost.
Bez novaca se mladić nađe u beznadežnom položaju te
konačno završi među svinjama - kao njihov čuvar. U Izraelu
svinje smatraše nečistima. Za jednog je Izraelca biti čuvarem
svinja značilo nešto najsramotnije što bi mu se moglo dogoditi.
Kako glad bijaše sve žešća, mladić bijaše radostan što mogaše
ukrasti mahune koje su davali svinjama i napuniti njima svoj
želudac. Ondje više ne mogaše čuti očev glas. Bijaše predaleko.
Izgubljeni sin je mogao reći: 'Ne čujem očev glas!' - Naravno
da ga nije čuo!
Dopustite mi ovdje umetnuti nešto što ne piše u Bibliji da
bih vam lakše objasnio svoj stav. - Ondje sjedi taj bjegunac kraj
svojih svinja i ljuti se na svog oca. Optužuje ga riječima: 'Kako
samo može dopustiti da mi je tako loše!' - To može biti i slika
današnjeg svijeta. Ljudi su napustili Boga te je na njih navalila
bijeda i nevolja, pa sada viču: "Kako Bog to može dozvoliti?
Zašto šuti na sve to?"
84

No, Isus je drugačije ispričao priču o izgubljenom sinu. U
jednom trenutku svoga života on dođe k sebi i reče: 'Koliko
najamnika u mog oca obiluje kruhom, a ja ovdje umirem od
gladi! Ustat ću, poći ću ocu svome pa mu reći: Oče, sagriješili
Bogu i tebi...' Diže se i krenu svome ocu!
'Dok još bijaše daleko, opazi ga otac i sažali mu se, te poleti,
pade mu oko vrata i izljubi ga. A sin mu reče: Oče, sagriješili
Bogu i tebi...' Otac gaje grlio i naredio slugama: 'Brzo, donesite
haljinu, onu najbolju, i obucite ga! Stavite mu na ruku prsten
a na noge sandale!' - Sada je dobro čuo očev glas.
'To što ti ne možeš čuti Božji glas znači da si predaleko od
njega! Moraš se obratiti, i to vrlo dobro znaš!'" rekoh tom
mladom čovjeku.
Ljudi mogu otići vrlo daleko od Boga - sve do svinja,
slikovito rečeno. To sam jako dobro znao u doba mog
bezbožnog života, kad bijah poručnik u vrijeme prve svjetske
vojne. Mišljah: "Moram se već jednom obratiti!" Još nisam sreo
čovjeka koji u osnovi nije znao tu činjenicu: "Moram se
obratiti!"
Jedna vrlo samopravedna žena mi reče: "Sa mnom je sve u
redu!" Ali kad duže razgovarah s njom, prizna: "Da, konačno
se moram obratiti! Previše se grijeha nakupilo u mom životu.
Zapravo, moje srce je potpuno okamenjeno!"
Svatko od nas zna tu činjenicu: "Moram se obratiti!" Ako
osjećate da se morate obratiti, zašto onda to ne učinite?
Obratite se! Tek ćete tada čuti Očev glas!
4. Moramo poslušati posljednju Božju riječ
Ako sam pomalo dosadan, onda sam sam tome kriv, a ne
evanđelje. Propovjednici mogu evanđelje vrlo lako učiniti
dosadnim. Ali onda čitajte Bibliju bez propovjednika.
Evanđelje je tako zanimljivo da ćete, čitajući ga, ostati bez daha
- vjerujte mi!
Ono što vam sada želim reći je najvažnije: kad imate osjećaj
da Bog šuti, tada morate u potpunosti poslušati njegovu
85

posljednju riječ! Sada ću vam navesti jedan stih iz Biblije koji
se nalazi u poslanici Hebrejima: "Bog koji je nekoć u mnogo
navrata i na mnogo načina govorio očima preko proroka
(naprimjer, kroz Mojsija i Jeremiju), na kraju, to jest u ovo
vrijeme, govorio nam je po Sinu..." Znate li tko je taj "Sin"? To
je Sin Božji - Isus Krist!
Isus! Srce mi jače zakuca kad mogu govoriti o Isusu. Isus je,
kao što Bog tvrdi za njega, Riječ Božja koja je postala čov-
jekom: "I Riječ tijelom postala i nastanila se među nama".
Kad mi izgovorimo riječ, ona je izišla iz naših ustiju kao dah.
Bog je jednu Riječ pretvorio u tijelo - u Isusa. Isus je posljednja
Božja riječ!
Da li vam je poznat izraz "moja zadnja riječ"? Pretpostavimo
da želim prodati kravu. Ne bojte se, ne prodajem nikakvu
kravu. Samo pretpostavimo. Koliko vrijedi jedna krava? Ja ne
znam. Recimo da vrijedi tisuću maraka. Vi mi kažete: "Ne dam
više od tri stotine!" "Ali takva krava vrijedi tisuću i dvjesto
maraka!" objašnjavam vam ja. Tada vi nudite četiri stotine. Ja
nastavljam: "Tisuću i sto!" I tako se pogađamo sve dok ja ne
kažem: "Dobro, osamsto maraka! To je moja zadnja riječ!" I
pošto ja nisam šeprtlja, ostat ćemo na toj cijeni i više je nećemo
mijenjati.
Isus je posljednja Božja riječ! Ako njega ne prihvatite, tada
vam Bog više nema što reći. Razumijete li to? I kad se ljudi žale:
"Bog ne govori! Zašto Bog šuti?", ja im odgovaram: "Bog vam
više nema što reći, ako ne želite prihvatiti njegovu posljednju
Riječ!" I vi morate primiti Isusa! Vi možete primiti Isusa!
Drugačije ne ide!
Često puta sretnem ljude koji mi kažu: "Ja vjerujem u dragog
Boga. Ali zašto trebam Isusa?" Čujte Bibliju, ona kaže da je
Isus utjelovljena Riječ Božja - njegova posljednja Riječ
upućena nama!
Još ću vam pokušati objasniti što to znači. Pritom ću morati
malo govoriti o Isusu, a ništa mi nije draže od toga!
Dok je Isus poučavao, oko njega se okupila gomila ljudi.
Odjednom se ljudi uznemiriše. Počeše vikati i sklanjati se. Isus
86

prekinu sa svojim govorom i upita: "Što se to događa?"
Dogodilo se nešto užasno: među ljude je došao gubavac.
Znate li što je to gubavac? To je čovjek koji se živ raspada.
To je užasno. Gnoj mu nagriza uši, nos i usnice. To izgleda tako
strašno da onaj tko to vidi može pasti u nesvijest. Zato su
gubavci morali živjeti u divljini, daleko od svakog ljudskog
naselja. Nipošto nisu smjeli dolaziti medu ljude. A tu je jedan
gubavac došao u gomilu ljudi okupljenu oko Isusa!
On je čuo o Isusu i među tu gomilu ga dovede velika čežnja:
"Želim vidjeti Spasitelja!" Ljudi muse uklanjaše s puta i vikaše:
"Bježi! Gubi se!" Pograbiše kamenje da bi ga zaplašili, ali se on
nije dao otjerati. Mogu zamisliti kako je kroz gomilu ljudi bio
načinjen prolaz jer svi uzmicaše ustranu. Tako je čovjek
prolazio kao nekom praznom uličicom, sve dok nije stao pred
Isusa. Ne, ne, nije stao pred Isusa, bacio se u prašinu pred njim
i sa suzama u očima ispričao Spasitelju sav svoj jad: "Moj je
život pokvaren i onečišćen! Isuse, ako hoćeš, možeš me očistiti.
Pomozi mi!"
Jeste li znali da se uništeni čovjek i Spasitelj kad-tad moraju
sresti! To se neizostavno mora dogoditi: Trebamo doći pred
Isusa sa svojim jadom! Kako bih htio da odbacite malo svoju
"religiju" i donesete svoj jad pred Isusa.
I tako taj jadni gubavac pade pred Isusa s riječima: "Ako
hoćeš možeš me očistiti!" Tada se dogodi nešto prekrasno. Isus
se povuče jedan korak pred tom ljudskom ruševinom i reče:
"Hoću! Ustani! Očisti se!" Ali ne, on to nije učinio. Isus pođe
jedan korak prema gubavcu i položi svoje ruke na njegovu
raspadajuću kožu! Ljudi sa zgražanjem povikaše: "Gubavca se
ne smije doticati!" Biblija ovako izvješćuje: "Isus pruži ruku i
dotače ga se..." Nikakva prljavština nije Isusu odvratna! Nema
jada koji bi bio prevelik za njega! Na gubavca položi svoje ruke!
Da sam umjetnik, naslikao bih Isusove ruke na izobličenom,
raspadajućem gubavčevu licu. Takav je Isus, najčudesniji
čovjek svih vremena! I ako ste vi osoba za koju nitko ne mari,
koju nitko ne treba, tada zamolite Isusa da stavi svoje ruke na
vas. On će vam reći: "Ja sam te kupio, ti si moj!" Ako ste
87

nagrizeni gubom grijeha i ako je vaš život pun nečistoće, Isus
će staviti svoje ruke na vas i reći vam: "Očisti se!"
U Isusu nam je darovana svekolika ljubav Božja koja može
otkloniti sav naš jad, grijehe, prljavštine i bolesti! Isus je ut-
jelovljena Riječ Božja! A ljudi govore: "Zašto Bog šuti?" - Nije
li nam Bog progovorio dovoljno jasno i dovoljno ljubazno?
Taj isti Isus, nedugo nakon događaja s gubavcem, bijaše
položen na križ. Željeznim mu klinovima probiše ruke i noge,
i prikovaše ga. Tada podigoše križ. Oko križa se sakupila
razjarena gomila. Rimski vojnici grubo odbijaše ljude od
Raspetog. Dođite sa mnom, probijmo se kroz tu gomilu da i mi
stanemo pod križ! Pogledajte njega, razapetog Krista. - "O,
glavo okrunjena, kojoj se rugo' svijet. O, glavo puna rana, a na
njoj trnov splet. O, čelo, s kog je teko u muci krvav znoj, ja te
se sada sjećam i teških rana broj." - Pogledajte ga! Pitajte ga:
"Zbog čega tu visiš?" On vam odgovara: "Ja ovdje visim jer si ti
sagriješio. Ili ćeš ti platiti za svoje grijehe u paklu ili ću ja ovdje
platiti za tebe. Jedan od nas mora platiti! Ja ću to učiniti za
tebe. Ti samo vjeruj u mene!"
Dragi prijatelji, kad sam kao mladić prihvatio da je Isus
Janje Božje koje oduzima grijehe svijeta - i moje - on je zaista
izbrisao sve moje grijehe, pomirio me s Bogom, platio moj dug
i kupio me da pripadnem Bogu. Tada donijeh svoje srce pod
križ Isusa Krista - ta kome bih drugom mogao predati svoj
život?
Sretna sigurnost, Isus je moj!
Njemu sam dao sav život svoj.
Baštinik Spasa, sretan sam ja,
rođen od Duha i krvlju spran.
Tada položiše Isusa u grob uklesan u stijeni i na ulaz navališe
tešku kamenu ploču. Pred ulazom stražarili rimski vojnici.
Trećeg dana od pokopa, u rano jutro prije sunčeva izlaska,
najednom posta svjetlo kao daje u blizini eksplodirala atomska
bomba; takvo svjetlo da stražari, koji nisu bili neki histerični
slabići, popadaše u nesvijest. Posljednje što vidješe bijaše slika
veličanstvenog Isusovog izlaska iz groba!
88

Ovo Sto vam pričam nije nekakva bajka. Govorim vam ovo
jer znam da je Isus uskrsnuo od mrtvih. Taj Isus, koji je umro
za vas, živi i danas! Ne postoji ljudsko biće za koje Isus nije
umro. Isus živi! I on vas zove - kao posljednja Riječ Božja!
Najvažnije pitanje vašeg života je: hoćete li ga primiti u svoj
život?
"Zašto Bog šuti?" Dragi prijatelju, Bog ne šuti. On govori.
Njegova se Riječ zove: "Isus!" To ime znači - ljubav, milost i
milosrđe!
Za svog života proživjeh grozne trenutke u nacističkim
zatvorima i za vrijeme bombardiranja. Sjećam se jednog od
najužasnijih trenutaka. Krik mi zasta u grlu kad jednom, za
vrijeme savezničkih bombardiranja, bijah doveden na neko
dvorište. Preda mnom se pružio grozan prizor. Poredano po
zemlji ležalo je nekih osamdesetak mrtvih tijela, koje otkopaše
iz bombom uništenog skloništa. Već prije vidjeh užasne slike
na bojištima u prvoj svjetskoj vojni, ali je ova bila najužasnija.
Ovdje nisu ležali mrtvi vojnici. Ovdje su ležala tijela staraca,
žena i - djece. Dječice čijih sam se mršavih tijela nagledao
tijekom te duge vojne.
Djeca! Kakve su ona imala veze s ovom besmislenom voj-
nom!? I dok stajah tamo medu svim tim leševima mojim se
srcem razlegao krik: "O, Bože, gdje si? Zašto šutiš na sve ovo?"
U tom se trenutku u mome duhu pojave riječi iz Biblije: "Bog
je tako ljubio svijet daje dao svog jedinorođenog Sina..." Mora
da mi je sam Bog objavio te riječi u trenucima mog dubokog
očaja. Odjednom pred sobom, u mislima, ugledah golgotski
križ na kojem je Bog ostavio svog Sina - da iskrvari za nas!
Uopće ne razumijem Boga. Ne razumijem zašto je Bog
toliko toga dopustio. Ali srećom postoji jedan njegov znak,
jedan spomenik, svjetionik njegove ljubavi. To je križ Isusa
Krista. Ako Bog "nije poštedio vlastitog Sina, već ga predao za
sve nas, kako nam neće dati sve ostalo s njime?" Tako je rekao
apostol Pavao. I to je istina. Kad pod Kristovim križem
pronađem mir s Bogom, tada mi sve postaje jasno i nemam više
nikakvih pitanja.
89

Dok moja djeca bijahu mala, nisu prihvaćala sve što ja činih,
ali se pouzdavaše u mene: "Tata će to dobro napraviti!" Kad
pronađem mir Božji pod križem Isusa Krista, tada se i ja mogu
pouzdati u nebeskog Oca. Sve Sto on čini je ispravno. -1 tada
više nemam nikakvih pitanja.
Najvažnije je, stoga, prihvatiti, primiti tu posljednju Božju
Riječ - Isusa Krista!
5. Božja šutnja može donijeti radost
Moguće je satima diskutirati o tome zašto Bog dopušta ovo
ili ono. No, to pitanje postaje zaista aktualno tek kad še radi o
nečemu osobnom. Nije li tako?
Nedavno mi jedna mlada djevojka, rastrojena izgleda, reče
ovo: "Dalje više ne mogu živjeti!" Ne znam u kojem ste vi stanju,
ali vam želim reći nešto u svezi s vašim životnim problemima.
Nećete postići apsolutno ništa pitajući se neprestano: "Zašto?
Zašto? Zašto?" Radije se pitajte: "Zbog čega? U koju svrhu?"
Da vam to razjasnim, ispričat ću vam opet jednu priču.
Kad prije nekoliko desetljeća još služih kao pastor u jednom
rudarskom okrugu, dogodi se nešto strašno. Jednog dana čuh
za nesreću koja je zadesila nekog rudara. Njemu je, naime, pala
stijena na leda i slomila mu kičmu. Zbog toga mu bijaše oduzet
donji dio tijela. Nije postojala nikakva nada u ozdravljenje ili
bar poboljšanje. Užasno!
Otišao sam ga obići, ali vam mogu reći da to bijaše
najstrašnija posjeta u koju sam ikad išao. Kod unesrećenog se
okupili njegovi prijatelji. Na stolu su stajale boce rakije. On je
sjedio u pokretnim kolicima. Kad uđoh, povika jakim glasom:
"Ti, crna ptico, ostani vani! Gdje je bio tvoj Bog kad mi je pala
stijena na leđa. Zašto je Bog tada šutio?" Tada poče psovati.
Bijaše kao u paklu. Ne rekoh ni riječ, već se mirno pokupih
odande.
Imao sam nekoliko prijatelja među rudarima i njima sam
slijedećeg dana, kad imasmo biblijsko proučavanje za
muškarce, ispričao taj mučni doživljaj. Tjedan dana kasnije
opet imasmo takav sastanak. Baš kad htjedoh započeti sas-
90

tanak, na vratima se pojavi čovjek u invalidskim kolicima. Moji
prijatelji, rudari, pozvali ga na sastanak i on se odazvao. Ne
znam jesu li što pričali s njim, ali mislim da nisu. Tako je on te
večeri sjedio preda mnom i slušao propovijed.
Taj sam sastanak započeo riječima: "Bog je tako ljubio svijet
da je dao svog jedinorođenog Sina..." Govorio sam o Isusu,
poslijednjoj Riječi Božjoj koju moramo čuti i potom slijediti:
n...da ne pogine ni jedan koji u nj vjeruje, već da ima život
vječni." Taj je čovjek čuo te riječi! Prvi puta u životu čuo je o
Isusu! Odjednom ugleda svijetlo. Spoznao je.
I neću duljiti. Nakon tri mjeseca i on posta dijete Gospodina
Isusa. Ne mogu vam reći kako se sve izmijenilo u njegovom
životu. U njegovu stanu zavlada red i čistoća. Ondje gdje su
nekad odzvanjale psovke, čule su se pjesme o Isusu. Stari ga
prijatelji napustili, ali je stekao nove. Nestale su i boce rakije -
na stolu je sad ležala Biblija. Žena i djeca su bili kao
preporođeni.
Poslijednji put ga posjetih nedugo prije smrti. Ta mi posjeta
osta u neizbrisivu sjećanju. On je imao lijepo ime, zvao se
Amsel. Neće se ljutiti što ga ovdje spominjem po imenu - on je
sada u vječnosti. "Amsel," upitah ga, "kako si?" "Ah," reče,
"otkada moj život pripada Isusu, otkad imam oproštenje
grijeha i Božje sam dijete, otada je u mojoj kući," zastao je za
trenutak i nastavio, "otada mi je svajd dan kao Badnjak."
Lijepo je to rekao za jednog rudara, zar ne? I tada reče nešto
tako divno da to nisam nikad zaboravio. Rekao je: "Busch! Ja
ću uskoro umrijeti, osjećam to." - Jedan drugom govorismo "ti",
jer u međuvremenu postasmo dobri prijatelji. Tada ću proći
kroz vrata i stati pred Boga", nastavi. "Potpuno mi je jasno da
smrt nije kraj svemu. I kad ću tada, u vječnosti, stajati pred
Božjim prijestoljem, past ću ničice pred njim i zahvaliti mu -
što mi je slomio kičmu."
"Amsel!" zapanjeno ga prekinuh. "Što to govoriš!?" "Dobro
znam što govorim", nastavi on. "Vidiš, da mi se to nije dogodilo,
da me Bog jednostavno pustio i dalje živjeti onakvim
bezbožnim životom, tada bih, zacijelo, svoj životni put završio
91

u paklu, u vječnom prokletstvu. Bog je u svojoj spasonosnoj
ljubavi dopustio da mi se slomi kičma, kako bih mogao pronaći
njegova Sina, Isusa Krista. Kroz Isusa sam postao radosno
dijete Božje. Zato mu i želim zahvaliti za moju nesreću!" I tada
izreče jednu rečenicu koja mi se neizbrisivo usjekla u
pamćenje: "Bolje mi je uzetu pripadati Isusu i biti dijete Božje,
nego s dvije zdrave noge biti bačen u pakao!"
Nikad neću zaboraviti kako je to rekao: "Bolje mi je uzetu
pripadati Isusu i biti dijete Božje, nego s dvije zdrave noge biti
bačen u pakao!" "Dragi moj Amsel," rekoh mu, "vidiš li kakve
ti je strašne probleme Bog poslao. U početku si se pravdao:
'Gdje je bio Bog? Zašto Bog šuti?' a sada si shvatio zašto je Bog
dopustio to što ti se dogodilo. On te htio dovesti do Isusa, kako
bi te onda Isus mogao dovesti k njemu!"
Vidite? Ne trebamo pitati - zašto, već - zbog čega, u koju
svrhu. Htio bih vam reći još samo ovo: osobno vjerujem kako
sve teškoće u našem životu postoje samo zato da bi nas Bog
mogao privući k sebi po svome Sinu Isusu!
92

Naše pravo na ljubav
Ovoj sam temi inače dao naslov: "Može li ljubav biti grijeh?"
Radi se, naime, o pitanju spolnosti, odnosu među spolovima,
čime smo svi jako zaokupirani. O toj temi se može mnogo
govoriti. Pa počnimo.
1. Nesaglediva opasnost
Ono što je nevjerojatno za naše doba jest činjenica da ljudi
nikada u povijesti naše civilizacije nisu toliko patili od
osamljenosti. A opet, ljudi još nikada nisu bili toliko povezani
kao danas. Premalo je reći samo "povezani", bolje bi bilo reći
"stisnuti kao sardine". Uza sve to, čovjek je osamljeniji no ikad.
Jedan mi šesnaestogodišnjak reče: "Nemam nikoga na
svijetu!" "Ne pričaj gluposti", rekoh mu, "pa imaš valjda oca!"
"Ah, stari!" odgovori mi. "On dolazi kući u pet sati, malo
progunda, pojede nešto i opet ode." "A što je s mamom?" "Ah,
ona ima posla preko glave. Nema ona vremena za mene!" "A
što je s tvojim kolegama u školi?" "Nisu to nikakvi kolege!
Nemam nikoga na svijetu kome bih se mogao povjeriti."
Eto, to mi reče jedan šesnaestogodišnjak! Ali usamljenost
te vrste ne postoji samo među djecom. Udate žene često žive
užasno osamljene uza svoje muževe. I obratno, žena često
nema pojma čime se njezin muž bavi. I to se onda zove brak!
Tako postajemo sve osamljeniji i osamljeniji!
I kad suvremeni "filozofi" govore o ljudskoj osamljenosti,
tada ljudi naćule uši. Čovjek vapi za rješenjem problema
osamljenosti. Ali tu postoji jedan problem, to traženje izlaska
iz osamljenosti najčešće je povezano sa najsnažnijom silom
koja postoji u našim životima - sa spolnim nagonom. Tada
nastaje veliki problem. - Petnaestogodišnjak traži djevojku
koja će ga izbaviti od osamljenosti. - Ozbiljan, oženjen čovjek
koji je strašno osamljen kraj svoje žene, počne održavati vezu
sa svojom tajnicom jer će ga ona možda izbaviti od osamljenos-
93

ti. - Mladi student, jedan od jedanaest ili dvadeset tisuća stude-
nata nekog sveučilišta, a ipak strahovito osamljen, počinje se
družiti sa studenticom koja je, također, jako osamljena.
Težnja za bijegom od osamljenosti, u svim ovim slučajevima
povezana je s najmoćnijim nagonom u životu - seksualnim
nagonom. Zbog toga je svijet današnjice opčinjen seksom.
Ta činjenica, da čovjek traži izbavljenje iz osamljenosti u
seksu, uzrokom je bogaćenja filmskih producenata i pisaca.
Danas je nemoguće snimiti film bez ijedne scene u krevetu!
Teško da postoji suvremeni roman bez bar jednog preljuba!
Jedna mi mlada djevojka reče: "Gospodine pastore, mi
danas imamo potpuno drugačije shvaćanje nego što su ga imali
naši djedovi. Mi imamo novi moral, novu etiku!" Na te bih joj
riječi tad skinuo šešir, da sam ga imao na glavi. "Svaka čast!"
rekoh. Ali kad je netko tako dugo pastor u velegradu, kao što
je to slučaj sa mnom, tada više ne može vjerovati njezinim
riječima. Iz iskustva znam da su te riječi samo lijepa vanjština.
Unutar te vanjštine krije se nesaglediva opasnost. Mladići i
djevojke koji žive u mutnim odnosima, u duši su nedorasla
djeca. Bračni drugovi koji prikrivaju svoje preljube ili se ras-
taju, također. - To je ogromna opasnost! A ta je opasnost svima
nama dobro poznata. Ja, naime, ne govorim o "drugim"
ljudima, ja govorim o nama.
Prije više godina govorih na tu temu u jednom gradiću u
pokrajini Lipperland. To predavanje bijaše isključivo za mlade
ljude. Ušavši u dvoranu, pomislih: "To je pravi pakao!" Momci,
djevojke, duhanski dim! Nekoliko momaka izvuče boce s
rakijom. Neke djevojke sjediše dečkima u krilu. "I ja tu trebam
govoriti! O Bože, Bože!" mišljah u sebi. I tada počeh ovom
rečenicom: "U seksu postoji ogromna opasnost!" U tom trenut-
ku kao da netko upali svjetlo u mračnoj sobi. Još mi je u
sjećanju slika mladića koji gurnu djevojku iz krila. Izgleda,
moje ga riječi zainteresiraše. Nasta grobna tišina. Tada pomis-
lih: "U prvom je trenutku sve izgledalo poput nekog slavlja, ali
sada osjetiše: na području seksualnosti vreba nesaglediva opas-
nost!"
94

2. U čemu je opasnost?
Opasnost se nalazi u činjenici da mi više ne znamo što je,
ustvari, dobro, a što loše. Mnogi govore da mi danas imamo
nova shvaćanja u pogledu seksualnosti. Ali sve ostaje po
starom: grijeh nije mit, grijeh je stvarnost! Svaki put kada
sagriješim, poveća mi se teret na savjesti. To nije utvara, to je
stvarnost! Opasnost se sastoji u tome što se više ne zna što je
dobro, a što loše.
Dopustite da vam postavim jedno izazovno pitanje: Da lije
spolni odnos prije braka nešto dobro ili nešto loše? Da li je
preljub u narušenom braku potreba - ili nešto loše? Da li je
lezbijstvo (spolni odnos između dviju žena), grijeh ili nije? Da
li je homoseksualnost (spolni odnos između dva muškarca),
nešto loše ili nije? Da li je razvod braka nešto dobro ili loše?
Stoje, ustvari, zlo, a što dobro? Eto, u tome se sastoji opasnost!
Tisuće romana nas želi uvjeriti kako seks nema ništa s
poimanjem dobra i zla. Nije li to istina? Loše je biti nedruže-
Ijubiv, ali područje seksualnosti nema nikakve veze s poima-
njem dobra i zla. Uzmite, naprimjer, suvremene filmove: po-
ljubac u gro planu... spušta se zastor i kroza nj se naziru sjene
muškarca i žene u spolnom odnosu. Takva je scena samo dio
filma. Nitko se zapravo ne pita da li je to dobro ili zlo. Da li je
to u redu?
Što je zlo, a što dobro? Vrlo se dobro sjećam kako sam, još
kao mladić, spoznao istinu. Istom me tada počelo mučiti
pitanje, što je dozvoljeno, a što nije? Da bi mogli odgovoriti na
to pitanje moramo postaviti jedno drugo: Tko, zapravo, zna
što je dobro, a što zlo? Tko nam to može reći?"
Jednog dana k meni dođe mladi par. Ona bijaše jako
našminkana, a on mi izgledaše kao vrlo labilna osoba, prsti mu
bijahu požutjeli od cigareta. Rekoh im: "Na deset kilometara
se vidi što se s vama događa!" "Nema tu ništa lošeg, gospodine
pastore! Baš ništa lošeg!" objasni mi malena. "Čekaj malo,"
rekoh, "tko može reći da li je to u redu ili nije?" Zaista, tko ima
pravo reći što je dobro, a što zlo? - Crkva? - Ne! Ja joj se ne bih
95

nikada pokoravao. Kao mladić nikada nisam priznavao
autoritet pastora, a sada sam i sam jedan od njih. Tko nam
može reći što je dobro, a što zlo? Moja teta Amalija? Ili moja
vlastita savjest? "Ja slijedim unutarnji glas!" vele neki. Hm!
Hm! Tu se nalazite na skliskom terenu. Stvarno, tko nam može
reći što je dobro, a što je zlo?
Sada smo došli do vrlo važne točke. Ako postoji živi Bog koji
je gospodar ovoga svijeta, tada je on taj koji će nam reći što je
dobro, a što je zlo! Ako ne postoji nikakav Bog, tada slobodno
činite što vam je volja! Ako je tako, onda ne vidim razlog ni da
bi se zbog tete Amalije morali ponašati drugačije. Na toj je
točki svaki čovjek suočen s pitanjem: "Postoji li Bog ili ne
postoji?"
Znam ljude koji žive u svakovrsnoj moralnoj prljavštini, ali
kažu: "Ja vjerujem u Gospoda Boga!" - Glupost! Ako postoji
Bog, onda je njegova volja ono što vrijedi na polju seksualnosti.
Stoga se morate odlučiti. Možete izbaciti Boga iz svog života,
ali ćete zbog toga i vi umrijeti! Ne možemo planirati život tako
da do četrdeset pete godine živimo bez Boga, a onda, kad
ostarimo, odjednom odlučimo biti pobožni. To ne ide! "Tražite
Boga dok se još može naći!" govori Biblija. Ona ne kaže:
"Tražite kad se vama svidi." Još jednom ponavljam: ako Boga
nema, tada možete živjeti kako želite. Ali ako postoji Bog, tada
će on reći što je dobro, a što zlo. To je logično, nije li?
A ja vam kažem: Bog postoji! Bog živi! I ako me pitate kako
to mogu tvrditi s tolikom sigurnošću, moj je odgovor: "Jer se
objavio u Isusu Kristu!" Dobro upamtite ovo: otkad je Isus
došao, svaka je ravnodušnost prema Bogu, i poricanje njegova
postojanja - neznanje ili neprijateljstvo prema njemu! - Bog
postoji! -1 budući da Bog postoji, on je taj koji će nam reći što
je dobro, a što zlo! Možete ga odbaciti i reći mu: "Mi imamo
drugačije poimanje morala!" Ako to učinite, ja vam garantiram
da ćete jednog dana stati pred Boga i dati mu račun za svoj
život!
Ustvari, ogromno je olakšanje kada netko shvati da je Bog
jedini koji može reći što je dobro, a što zlo. U svojoj riječi -
96

Bibliji, to nam je dovoljno jasno rekao. Jednom me neki čovjek
zapanjeno upitao: "Zar zaista postoji takvo Sto u Bibliji?" Ja
mu odgovorih: "Da, i takve stvari pišu u Bibliji! U njoj je Bog
savršeno jasno izrazio svoje poimanje dobra i zla na području
seksualnosti!"
Da li sam do sada bio dovoljno jasan? Vrlo je važno postaviti
pitanje: "Što, ustvari, Bog govori o tom području?" U nastavku
ću vam pokušati prikazati srž biblijskog učenja u svezi s tom
temom.
3. Što kaže Bog
a)	Bog dopušta seks
Pjesnik Tucholsky napisao je pjesmu u kojoj kaže otprilike
ovako: "Od pojasa prema gore sam kršćanin - a od pojasa
prema dolje sam poganin." Kakva je to glupost! Biblija kaže:
"...stvori Bog čovjeka - muško i žensko stvori ih." Bog nas je
stvorio s našom seksualnošću! Zato i govorim tako otvoreno o
tome. To nije nikakva tabu tema. Bog me je stvorio kao
muškarca - i vas, muškarce, koji ovo čitate. Budimo stoga
muškarci, a ne neke šeprtlje! Bog je stvorio i vas, žene. Samo,
budite i vi prave žene! Očajni pokušaji nekih žena da budu
poput muškaraca, ili obratno, su bolesni i neprirodni pokušaji.
Razumijete? Budite prave žene! Budite pravi muškarci!
"...stvori Bog ljude - muško i žensko stvori ih" - a ne nekakav
treći spol. Bog nema ništa protiv naše seksualnosti i mi
nemamo prava to izvrtati. To mora svakome biti jasno. Još je
u doba stvaranja Bog odlučio neka to bude tako.
Ali mi smo pala stvorenja. Svijet više nije onakav kakav je
bio kada ga je Bog stvorio. Zato je Bog odlučio zaštititi to tako
važno i osjetljivo područje našeg života, našu seksualnost.
b)	Bog štiti seksualnost putem braka
Brak je Božji način zaštite naše seksualnosti! Brak nije samo
običan društveni sporazum, već je to Božja uredba.
Jedan američki psihijatar, inače nekršćanin, napisao je
obimnu knjigu o toj temi i iznosi: "Nikad na tu temu nije
97

napisano nešto što bi se moglo usporediti s onime što piše u
Bibliji: '...Stvori Bog čovjeka - muško i žensko stvori ih.'" I dalje
nastavlja: "Ja nisam kršćanin, ali kao psihijatar tvrdim da je
brak upravo ono što čovjek treba." Dobro ste razumjeli: istinski
brak - ne sedmi, osmi, deveti ili deseti "brak", kao što to
običavaju holywoodske filmske zvijezde! Uzeti te "brakove" za
primjer je, također, jedna od ludosti našeg vremena. Takvo što
može odvesti čovjeka samo u duboko razočaranje. Bog je
osnovao instituciju braka, ali takav brak koji se temelji na
ljubavi i vjernosti.
Htio bih vam reci još nešto u svezi s bračnom zajednicom.
Drage žene, da bi bile dobre žene nije dovoljno samo dobro
kuhati svojim muževima i prišivati im gumbe. A i vi, muškarci,
znajte da se vaš brak ne sastoji samo od toga da ženi date svoju
plaću, a dalje vas više ništa ne zanima. Brak mora biti iz-
bavljenje od usamljenosti! Vi, oženjeni, kakav je vaš brak?
Možda bi trebali međusobno malo porazgovarati i zapitati
jedno drugo: "Kuda smo mi to zašli? Naš bi brak trebao biti
izbavljenje od usamljenosti!" "Nije dobro", reče Bog u početku,
"da čovjek bude sam; napravit ću mu pomoćnicu." Razumijete
li sada da je brak izbavljenje od osamljenosti!?
Ispričat ću vam jednu priču koja mnogo toga govori: Dok
bijah dijete, mojoj sestri i meni roditelji dopustiše poći s njima
na jedno vjenčanje k rodbini u Stuttgart. Tada prvi put prisu-
stvovah vjenčanju i sve mi bijaše jako zanimljivo. Kočijom se
odvezosmo u crkvu i onda se vratismo u hotel na svadbeni
objed. Na posljednjoj stranici jelovnika koji staviše pred nas,
pisalo je: "Ledena bomba". Sestra i ja sjedismo za stolom i
nestrpljivo čekasmo taj sladoled.
Ali sladoleda ne bijaše beskrajno dugo jer je jedan "striček"
držao poduži govor. Taj nam govor bijaše užasno dosadan.
Nakon njega govorio je još jedan "striček" i njegov govor osta
mi duboko urezan u sjećanje. Htio se malo našaliti pa reče:
"Dragi gosti! Kažu kako na nebu postoje dvije stolice koje su
pripravljene za muža i ženu koji ni sekundu nisu požalili što su
ušli u brak." Nastavi pričati: "Ali te su stolice i dan danas
98

prazne!" U tom trenutku bijaše prekinut. Moj se otac podiže i
preko cijelog stola poviče majci koja je sjedila na suprotnoj
strani prostorije: "Mama, te stolice čekaju na nas!"
Bijah dijete i ne razumijeh dublji smisao tih riječi, ali mojim
srcem prostruja ugodna toplina što mogu pripadati tom domu.
Da li je i vaš brak takav? Upravo takvim ga Bog zamisli!
Na mojem vjenčanju jedan moj stariji prijatelj održa lijep
govor za stolom. Govorio je o stihu iz Knjige postanka u kojem
Bog kaže: "Nije dobro da čovjek bude sam: načinit ću mu
pomoćnicu kao što je on." On reče: "Ne gospodaricu, koja će
vladati nad njime. Ne robinju koja će puzati pod njegovim
nogama. Ne nekakav predmet koji će on moći odbaciti. Bog je
čovjeku stvorio pomoćnicu kao što je i on sam."
Duboko bijah dirnut kad moj otac, na srebrnom piru,
pogleda svoju ženu i reče joj: BU tih dvadeset pet godina
postajala si mi svakodnevno sve dražom!" Tada pomislih na sve
one brakove u kojima su supružnici dvadeset pet godina gledali
kako se hlade odnosi medu njima. Užasno! Postoje mnogi
supružnici koji trebaju jedan drugome reći: "Čuj, moramo
pokušati još jedanput od samog početka!" To je moguće! Zais-
ta je moguće!
Još je jedna stvar koju vam želim reći. Mnogo je mladih ljudi
koji kažu: "Još uvijek se ne mislim oženiti." Što vi mislite o
tome? Možemo li činiti što želimo? Takvima bih htio nešto
reći:
c) Bog želi čistu omladinu
Znam da danas ovakve riječi mnogima izgledaju smiješne,
ali zar ste mislili da se Bog ravna po modi? To nije nešto što
sam ja izmislio, već tako tvrdi Božja riječ.
Htio bih to potkrijepiti nekim primjerima. U Bibliji je
zapisana priča o mladom čovjeku koji se zvao Izak. Jednog
dana njegov otac posla slugu u daleku zemlju da pronađe Ženu
za Izaka. Mladić je svaku večer izlazio u polje na molitvu jer
vjerovaše kako je Bog taj koji će mu pronaći ženu. Iako nije
poznavao ženu koju će mu Bog odabrati, on joj svejedno bijaše
vjeran.
99

I vi mladići, koji još ni ne pomišljate na ženidbu, trebate biti
uvjereni da će vam Bog u pravo vrijeme pronaći pravu djevojku.
Toj djevojci trebate već sada biti vjerni! Ili obratno: vi,
djevojke, budite vjerne iako još nemate pojma koga će vam Bog
dati za muža! Tako to uči Biblija. Bog želi čistu omladinu!
Jednom mi je neki liječnik, psihijatar, objašnjavao: "Uvjeren
sam da djevojka u osnovi može samo jedanput istinski ljubiti.
Samo je jedanput njezino srce istinski predano voljenom
muškarcu. Nakon što je djevojka imala, naprimjer, sedam
ljubavnika, tada je ona 'zagađena' za brak. Udala se za sedmog,
a neprekidno razmišlja o prvom kojeg je voljela." Na to mu
rekoh: "Vrlo zanimljivo! Vi, psihijatri, ste došli do istog
zaključka koji se nalazi u Božjoj riječi."
Moram vam reći sasvim otvoreno: spolni odnosi prije braka,
lezbijstvo, homoseksualnost, preljub i razvod braka - sve su to
grijesi! Grijesi zbog kojih ćete morati odgovarati pred licem
Božjim!
Sada bih se mogao zaustaviti na ovome što sam dosad rekao,
ali dobro znam kako je i meni u mladosti bio dragocjen svaki
dobronamjerni savjet, svaka pomoć pri upoznavanju volje
Božje i onoga što mi on želi reći. Bilo bi, stoga, okrutno od
mene stati i ne kazati još nešto što je vrlo važno.
4. Kako izbjeći opasnost?
U Bibliji postoji jedna predivna, potresna priča: Isus, Sin
živoga Boga, po običaju bijaše okružen mnoštvom ljudi. Od-
jednom se sa strane začu strahovita vika. Ljudi se razmakli i
napravili prolaz. Gomila, svećenici i svjetina, gurali su k Isusu
zgodnu mladu ženu. Nije mi ju teško zamisliti onako
raščupanu, polugolu. Dovukli su je pred Isusa i rekli:
"Gospodine Isuse! Ovu smo ženu zatekli s nekim nepoznatim
čovjekom u samom činu preljuba. Božja zapovijed kaže neka
se preljubnici kamenuju. Ti si, Isuse, uvijek tako milosrdan, ali
se sigurno nećeš usprotiviti Božjoj volji. Želimo da upravo ti
osudiš ovu ženu na kamenovanje!" Isus pogleda mladu ženu i
odgovori: "Da, Bog to shvaća vrlo, vrlo ozbiljno; prema Božjem
100

Zakonu ona je zaslužila smrt." Licima ljudi prođe val
zadovoljstva. Neki pograbiše kamenje (preljubnike se u Izraelu
kažnjavalo kamenovanjem). No, Isus nastavi govoriti: "Samo
malo! Neka prvi baci kamen onaj od vas tko je potpuno bez
grijeha - u mislima, riječima i djelima!"
Tada se Isus sagnu i poče nešto pisati po pijesku. Baš me
zanima što je pisao, ali nam to nije ostalo zapisano u Bibliji.
Nakon nekog vremena uspravi se i, gle, svi se razišli. Samo je
još žena stajala pred njim. U Bibliji piše da su počeli odlaziti
jedan po jedan, počevši od najstarijih.
Sada pitam sve vas: Da li biste vi prvi bacili kamen na ženu
kad bi bili potpuno bez grijeha, bilo u mislima, riječima ili
djelima? Biste li prvi mogli baciti kamen? - Zar nitko od vas?!
Tada smo svi mi samo gomila grešnika. Da, to je upravo ono
što jesmo - grešnici.
Vidite, ti su ljudi napravili veliku grešku. Svi su se razišli jer
ih je savjest osuđivala. Morali su napraviti upravo suprotno.
Trebali su reći: "Gospodine Isuse! Naše je mjesto kraj ove žene.
Ti je nisi osudio, pomozi i nama!"
Ja ne znam nikog drugog osim Isusa tko bi nam mogao
pomoći izbjeći opasnost na području seksualnosti. I kada to
kažem, kažem kao netko tko je i sam doživio da mu je Isus
pomogao. Kad ja govorim o Isusu, ne govorim o nekakvim
teorijama. On je postao Život moga života, i ostao to sve do
ovog trenutka. I svaki je pastor, također, čovjek. Treba
Spasitelja kao i svako drugo ljudsko biće. Ja sam osobno
doživio kakav je Isus Spasitelj, i to na dva načina:
a) Isus oprašta grijehe
Ne postoji pastor, svećenik, pa ni anđeo koji bi mogao
oprostiti vaše grijehe. Prva nečista misao i svaki vaš pad su
nepopravljivi grijesi. Sa svojim grijesima idete u vječnost, na
Sud Božji; dakako, ako prije toga ne pronađete Isusa i priznate
mu svoje grijehe, koje će vam on tada oprostiti. Isus je jedini
koji nam može oprostiti grijehe.
Stanite u duhu pred Isusov križ i recite: "Isuse, donosim ti
grijehe moje mladosti. Ispovjedam ti i sve svoje promašene
101

ljubavne veze. Ne želim ništa skrivati pred tobom." I tada
dignite pogled na Raspetoga i recite mu: "Isuse, vjerujem da je
tvoja skupocjena krv prolivena i za moje grijehe. Vjerujem da
si ti umro za mene. Oprosti sve moje grijehe, očisti mi srce i
nastani se u njemu." - Biblija kaže: "Krv Isusa Krista, Sina
Božjega, čisti nas od svakoga grijeha."
Imah sedamnaest godina kad me pozvaše u vojsku. Nije
teško pretpostaviti što mi se tada dogodilo. Život u takvoj
sredini onečistio je moju mladu dušu. Odjednom se probudih
onečišćen i upitah se: "Tko će me osloboditi mog grešnog
života?" Tada shvatih: "Isus je taj koji će izbrisati moju prošlost.
Isus je taj koji će oprostiti moje grijehe!" Tada mu se obratih i
više ne mogu živjeti bez njega.
Na jednom velikom skupu u Düsseldorfs govorih o tome
kako Isus, kad nam daje oproštenje od grijeha, briše i našu
grešnu prošlost. Kad je skup završio, a ljudi napuštajući
dvoranu nagrnuli na izlazna vrata, ugledah jednog visokog,
naočitog čovjeka kako se kroz gomilu ljudi probija prema
meni. Začas stajaše preda mnom sav zadihan i upita me: "Da li
je istina ono što ste rekli, naime, da postoji oproštenje grijeha?"
"Da," odgovorih mu, "hvala Bogu da postoji. Zbog toga i živim!"
Na to on nastavi: "Ja sam psihijatar. Vidite, k meni dolaze
mnogi ljudi s duševnim bolestima. Svi oni imaju komplekse, ali
ne znaju od čega boluju. Većinom su to stari grijesi kojih se
više ne mogu, ili ne žele, sjetiti. Mnogo vremena moram
potrošiti s njima ne bih li im nekako u svijest izvukao te stare
doživljaje koji su pohranjeni duboko u njihovoj podsvijesti. Ali
to je sve što je u mojoj moći. Ja mogu čovjeka dovesti samo do
toga da na svjetlo dana iznese stare grijehe: laž, svađe, nemoral-
nost. Ali često razočaran razmišljah: 'Kad bih nekako mogao
izbaciti tu krivnju iz čovjeka!' I zato vas pitam gospodine
Busch, postoji li zaista netko tko može izbrisati grijehe? Da li
je to zaista istina?" Još mu jedanput radosno potvrdih: "Hvala
Bogu, postoji!" Iznova shvatih kako je značajna i nevjerojatna
poruka Novog zavjeta: Isus oprašta grijehe!
102

b) Isus nas oslobađa svih spona
Jednom prilikom rekoh nekoj mlađoj, zgodnoj tajnici:
"Gospođice, vi ste na putu za pakao! Odnos koji imate sa
svojim šefom je grozna stvar! Nemojte činiti nesretnim tog
čovjeka i njegovu obitelj!" Odgovori mi s bolnim izrazom lica:
"Ne mogu to prekinuti! Volim ga!" "Da," nastavih, "ali čovjek
ima ženu i djecu! Vi ste zaista okrutni!" Ona opet ponovi: "Ne
mogu prekinuti s njim!" Kroz te riječi osjetih kako je silno muči
ta veza, ali ona nema snage za prekid. Bijah radostan Sto sam
joj mogao reci: "Vidite, okove grijeha je teško raskinuti i mi
nemamo snage za to, ali u Bibliji piše: 'Ako vas Sin Božji
oslobodi, zaista ćete biti slobodni/ Zazovite Isusa! On može
raskinuti takve veze!"
Jako rado pjevam ovu pjesmu: "Dolazi Isus, sad pucaju veze,
on užad smrti raskida na dvoje!" To doživjeti tijekom svoje
službe. Nebrojeno puta vidjeh kako se raskida "užad smrti"!
"On, Sin Božji, on oslobađa, u čast on pretvara sramotu i grijeh;
dolazi Isus, sad pucaju veze!"
Da bi se oslobodili ropstva seksualnom nagonu i mogli
izbjeći patnju koja je time uzrokovana, svi mi, i stari i mladi,
trebamo Spasitelja. To da Isus poklanja prekrasno i stvarno
oslobođenje, možete i sami iskusiti! Vi trebate Spasitelja, inače
vas očekuje bijedan život!
5. Svijet je gladan "agape" ljubavi
Moram još nešto dodati ovoj temi. Postoje mnoge stare
djevojke koje kažu: "Već mi je četrdeset godina, a još me nitko
nije oženio. Što sa mnom?"
Ja sam uvjereni pacifist, a to postah kad vidjeh nevolju
ovakvih djevojaka. U drugoj svjetskoj vojni poginulo je pet
milijuna mladića. To znači da je pet milijuna djevojaka bilo
lišeno svoje najveće sreće u životu: usrećiti nekog muškarca.
To znači da je pet milijuna djevojaka u našem narodu bilo
osuđeno da idu same svojom životnom stazom. Trebam li naći
neki jači razlog protiv vojne? Da li vam je jasno u kakvoj se
mučnoj situaciji našlo tih pet milijuna njemačkih djevojaka?
103

Muškarci koje su one htjele usrećiti, ostali su ležati na
bojištima.
Takvim djevojkama želim poručiti: "Drage djevojke,
nemojte sada krasti ono čega ste lišene, i tako činiti grijeh!
Nemojte razarati tuđe brakove! To je ogromna opasnost i
iskušenje za naš narod." "Da, što je onda nama činiti?" pitate
me. Moj je odgovor: "Ako vas je zapala takva sudbina, tada se
pomirite s njom. Ne morate nužno biti nesretne ako niste
udate!"
Biblija govori o jednoj neudatoj ženi koja se zvala Tabita.
Živjela je u gradu Jopi, današnjoj Jaffi. Kad umrje, pozvaše
apostola Petra koji se slučajno zadesi u tome gradu. Kako Petar
uđe u sobu gdje je ležalo njeno mrtvo tijelo, silno se začudi.
Penjući se u sobu, mišljaše: "Vjerojatno ću pronaći tu staru,
djevojku samu na smrtnoj postelji!" Ali soba je bila puna ljudi.
Ondje bijaše jedna udovica koja reče: "Tabita mi saši ovu
haljinu!" Prisutni slijepacdoda: "Bio sam tako osamljen. Tabita
mi je dolazila u posjetu svake nedjelje od tri do četiri sata, i
provela taj sat u razgovoru sa mnom. To su bili najsvjetliji
trenuci u mom životu!" Ondje su sjedila i mala djeca, onakvi
kojima se još cijedi iz nosa, i hvalili je: "Mi smo siročad. Nitko
se nije brinuo za nas. Tada je došla Tabita i preuzela brigu nad
nama!" Odjednom Petru sinu: "Tabita je imala bogatiji život
nego bilo koja udana žena koja je s vremenom, uz svog dosad-
nog muža, postala puna gorčine!"
U njemačkom jeziku postoji samo jedna riječ za ljubav. U
grčkom postoje tri, a Novi zavjet je napisan na grčkom jeziku.
Ljubav o kojoj govorismo u ovom poglavlju na grčkom se
naziva "eros". Od nje dolazi naša riječ "erotika". Postoji još
jedna riječ za ljubav, a to je "agape". To je ljubav Božja, ljubav
koju mogu predavati drugima.
Mladim djevojkama bih htio poručiti neka prihvate svoju
situaciju i ispune svoje živote "agape" ljubavlju! Svijet je željan
upravo te vrste ljubavi.
Trebam li još jednom ponoviti? Bog bez sumnje zna što je
dobro a što zlo! Bog od mladih ljudi zahtijeva moralnu čistoću
104

i vjernost u braku. I ako iz bilo kojeg razloga ne možemo
zasnovati bračnu zajednicu, tada trebamo prihvatiti situaciju u
kojoj se nalazimo.
6. Ljubav na koju nemamo nikakvo pravo
Na koncu bih htio još jedanput govoriti o Isusu. Naslov koji
odabran za ovu temu bijaše: "Naše pravo na ljubav!" Moram
vam još reći kako postoji jedna ljubav na koju mi nemamo
nikakvo pravo, ljubav koju možemo primiti isključivo kao dar.
To je ljubav Isusa Krista. Mi smo grešnici i trebamo Spasitelja.
Ispričat ću vam jedno osobno svjedočanstvo. Bijah u nacis-
tičkom zatvoru zbog svoje vjere. Posjeti me zatvorski svećenik
i reče mi: "Ovaj put imate vrlo malo izgleda za izići odavde."
Potom otiđe. Ponovo ostah sam u toj tjesnoj uznici. Visoko na
zidu bijaše uski otvor kroz koji je prodiralo malo svijetla. Bilo
je hladno i smrzavah se. Ah, cjelokupna atmosfera bijaše
užasno hladna. Uhvati me i nostalgija za ženom, djecom,
mojim uredom, mladim ljudima s kojima radih; upravo u to
doba bijah omladinski voda.
Sjedih tako bez nade da ću ikada biti oslobođen. Kad se
spustila noć, obuze me krajnji očaj. Ne znam da li ste ikada u
nekoj životnoj situaciji doživjeli pravo očajanje. U tom trenut-
ku u moju uznicu uđe Gospodin Isus! On je živ! On može
prolaziti kroz zaključana vrata. On to i učini, došao je i
prikazao mi svoju smrt na križu gdje umrje za mene - grešnika.
Čuo sam njegove riječi u uhu: "Ja sam dobri pastir. Dobri pastir
daje svoj život za ovce." U tom trenutku iz Isusovih ruku poteče
mojim tijelom takva struja božanske ljubavi, da to jedva pod-
nijeh. Jedva mi srce izdrža.
Shvatih da je to ljubav koju mi nismo zaslužili, ljubav na koju
nemamo nikakvo pravo, ljubav koju nam samo Bog može dati
na dar.
Bog i vama nudi tu ljubav! Zašto dopuštate da vas mimoilazi
rijeka Božje ljubavi? On je želi uliti u vaše srce!
105

Može li čovjek govoriti s Bogom?
U Njemačkoj se prepričava ova anegdota: U jedno je
švapsko selo došla akrobatska grupa. Glavna točka njihova
programa bijaše hodanje po konopu. Na trgu razapeše konop
za predstavu koja se trebala održati te večeri. Kraj konopa
prolazila žena s djetetom. Dijete ju upita: "Mama, mogu li ljudi
hodati po tom konopu?" "Mogu, ako znaju!" odgovori majka.
"Ali ja ne mogu!"
I to je prva stvar koju vam želim naglasiti u svezi s ovom
temom:
1. Može onaj tko zna - kako!
Da, može se ako se zna - kako! Ali mnogi od nas moramo
priznati, zajedno s djetetovom majkom: "Ali ja ne znam!"
Naravno da čovjek može razgovarati s Bogom! Možete raz-
govarati sa svojim susjedom, kako onda ne bi mogli sa živim
Bogom? On je tu! Ali, znate li vi razgovarati s Bogom?
Kao dijete naučih ovu pjesmicu: "U nebu, daleko, gdje
anđeli lete, ondje dragi je Bog..." Pritom mišljah: "Onda nema
smisla moliti mu se, jer ne mogu vikati tako glasno da bi me on
mogao čuti tamo daleko na nebu." A i Rusi su došli do pamet-
nog zaključka kad izjaviše: "Lansirali smo rakete u svemir. Da
postoji Bog, dosad bi ga već morali sresti."
Mnogim ljudima to nije jasno pa pitaju: "Da, zaista, gdje je
Bog? Daleko na nebu? Tamo gore? Na kojoj visini? Na sto
kilometara? Tisuću kilometara?"
Htio bih vam ovo razjasniti: u Bibliji ne postoji izraz "daleko
u nebu", već Biblija naučava nešto sasvim drugo. Biblija govori
o živome Bogu: "...on nije daleko ni od jednoga od nas." Na
drugom mjestu govori: "S leda i s lica ti me obuhvaćaš, na mene
si ruku svoju stavio." To možemo razumjeti tek kada shvatimo
da naša osjetila mogu pojmiti samo trodimenzionalni svijet.
Ali ovo oko nas nije sve što postoji. Bog je u jednoj drugoj
106

dimenziji, ali je u isto vrijeme kraj nas. Kad sagriješite, on stoji
kraj vas - i šuti. Neki ljudi koji već imaju iza sebe četrdeset ili
pedeset godina života, griješili su svo to vrijeme pred licem
Božjim - a on je samo šutio.
Zaista - čovjek može razgovarati s Bogom! Ali to je isto kao
i s plesačima na žici: može ako zna - kako! Ipak većina ljudi
današnjice mora priznati: "Ali ja ne znam!" Budite iskreni sami
sa sobom: vi se ne možete moliti. Moliti se može samo onaj tko
to zna. Problem je u tome što vi ne znate!
Jedna od najalarmantnijih pojava u našem stoljeću je ta da
izgubismo sposobnost moljenja. Time izgubismo i sposobnost
vjerovanja. Poznati pisac Franz Werfel napisao je roman koji
nazva: "Pronevjereno nebo". U romanu postoji jedna rečenica
koju neću zaboraviti dokle god ću se baviti ljudima. Ona glasi:
"Osobita značajka suvremenog doba je metafizičko oglupljenje
ljudi." Pojmom "metafizičko" označavaju se vječne, duhovne
stvari, koje su stvarnost, ali u jednoj drugoj dimenziji.
"Metafizičko oglupljenje" znači da će Čovjek biti zaglupljivan
tako dugo dok dopušta da radio, televizija, ogovaranje, rek-
lame, ideologije, politika, susjedi i radna sredina utječu na
njegova shvaćanja; sve dotle dok mu ne oduzmu sposobnost
prepoznavanja Božjeg postojanja i razgovora s njime.
Može li čovjek razgovarati s Bogom? Mogao bi da nije toliko
zaglupljivan u poslijednjih sto godina!
Šesnaestogodišnji dječak ispriča mi jedan potresan
doživljaj. On bijaše prisilno mobiliziran i poslan u vojnu. Na
njegovu bateriju bi izvršen napad bombama. Kako je po pres-
tanku napada prvi izišao iz skloništa, naiđe na čovjeka čije
tijelo bijaše razneseno od eksplozije bombe. Htjede mu
pomoći, ali mu čovjek reče: "Umirem. Više mi ne možeš
pomoći. Trebam samo nekoga tko bi se pomolio sa mnom.
Mladiću, moli sa mnom!" Na to mu mladić odgovori: "U Hit-
ler-Jugendu nisam naučio moliti - samo psovati."
Tada otrča k časniku i reče mu: "Gospodine kapetane,
dođite brzo!" Kapetan dotrči i kleknu pokraj umirućeg oko
kojeg se već okupiše i drugi bojovnici: "Što želiš, prijatelju?"
107

"Kapetane, umirem. Molite sa mnom!" zamoli čovjek slabim
glasom. "Nebesa," promrmlja kapetan, "ne znam se moliti."
Posla čovjeka po poručnika.
I stajaše tako okupljeni oko nesretnika, vojničine, toliko
sigurni u sebe, stručnjaci za pričanje prostih viceva i psovanje,
a ni jedan od njih nije se znao moliti. Ni jedan od njih nije bio
u stanju izmoliti ni "Oče naš".
Mladić mi reče: "Stojeći ondje i gledajući sve to, zakleh se
kako će prva stvar koju ću učiniti kad prestane ta trula vojna,
biti da naučim moliti. Ne bih htio umrijeti bijedno kao taj
čovjek!"
U takvom se stanju danas nalazi čovječanstvo. Bez obzira
radi li se o generalnom ravnatelju ili radniku, nema nikakve
razlike: prvi je prepametan da bi se molio, drugi je pak izložen
teroru slobodoumlja. Više ne znamo moliti. To je ta očita
katastrofa koju Franz Werfel naziva "metafizičko
zaglupljenje". To je razlog zbog čega smo izgubljeni te nas i
najmanji udarac može uništiti.
Za vrijeme savezničkih bombardiranja nalazih se u
skloništima zajedno s takvim ljudima köji neprestano govoraše
o "konačnoj pobjedi", "divnom Führern" i "velikoj Njemačkoj".
Ali kad počeše padati bombe, ti ljudi odjednom umuknuše. A
mi kršćani molismo i pjevasmo im pjesme o Isusu da bi ih
nekako utješili. Oni sami nisu znali moliti. A kad ljudi ne znaju
moliti onda je to ravno katastrofi!
Nedavno sretoh inteligentnog, obrazovanog čovjeka koji mi
s osmjehom objasni: "Gospodine pastore, od molitve nema
nikakve koristi!" Na to se razljutili i odgovorili mu: "Ne pričajte
takve gluposti!" - "Što vam je?" zabezeknuto me upita.
Odgovorih mu: "Podsjećate me na čovjeka s amputiranom
nogom koji kaže: 'Nema nikakve koristi od skijanja!' Budući
da ne može skijati, takav čovjek ne može ni spoznati koja je
vrijednost u skijanju!"
O skijanju se može raspravljati, ali ne s čovjekom koji nema
jednu nogu, nije li tako? A kako je s nama? Mi ne znamo moliti
ali nas to ne spriječava kazati: "Molitva nema smisla!" U slučaju
108

kao što je ovaj izgubih poštovanje za njemačke intelektualce.
I to ne bez osnove, vjerujte mi. Što smo bijedniji to se pravimo
važniji i pametniji! Kad bih vas samo mogao dovesti do toga da
večeras pronađete neki tihi, mirni kutak, i priznate sami sebi i
Bogu: "Najlakše što jedan kršćanin može učiniti je: moliti! A
ja to ne znam!"
Kad vidim u kakvo je mrtvilo zapao naš jadni narod, ispunim
se istovremeno ljutnjom i srdžbom. Najviše me pogađa to s
kojom se nemarnošću crkva odnosi prema ljudima kad se
ponaša prema njima kao da još uvijek znaju moliti. Da lije i u
vas ovako: za Božić dođu u crkvu i oni koji inače ne dolaze. Za
vrijeme božičnog bogosluženja crkvena je zgrada ispunjena do
posljednjeg mjesta. I kad propovjednik kaže, a to me najviše
smeta: "Pomolimo se!" tada svi sklopite ruke i sagnete glave. U
tom bih trenutku najradije zaurlao: "Nemojte to činiti! Ni deset
posto vas ne zna moliti! Svi vi samo glumite!"
Nisam li u pravu? Na crkvenim vjenčanjima čuju se iste
riječi: "Pomolimo se!" Na sprovodima isto tako: "Pomolimo
se!" I stojite tamo sa šeširima u rukama i mislite da je molitva
ako gledate u šešir. Na koncu odete u krčmu i napijete se!
Kad bijah bojovnik, još prije 1915. godine, obvezno odla-
zismo u crkvu. Prije no što bi krenuli, narednik nam je davao
upute: "U tišini otiđite do svojih mjesta. Kad dođete na svoje
mjesto skinite kacige s glave, ali nemojte odmah sjesti; lagano
nabrojite do dvanaest i tek tada sjednite!" Kad ljudi vidješe
bojovnike, sigurno mišljaše: "Kako se oni iskreno mole!" A mi
smo samo brojali do dvanaest i sjeli!
Uvjeren sam da, kad se na vjenčanjima i sprovodima kaže:
"Pomolimo se!" - ljudi ne mole ni do dvanaest. Jako me rastuži
kad vidim kako se ljudi pri tome nelagodno osjećaju jer su
svjesni da to što čine nije molitva.
Poznati istraživač Centralne Afrike, David Livingstone,
jedan od najvećih ljudi koji živješe na ovoj planeti, poznat po
hrabrosti, inteligenciji i učenosti, ovako je otišao u vječnost
- svjetovni ljudi bi rekli: umro. Putovao je sa svojim nosačima,
domorocima, kroz Centralnu Afriku: Jednog jutra nosači
109

spremaše prtljagu i slagaše Šatore. Samo Livingstoneov šator
osta stajati. Ne htjedoše ga uznemiravati pri njegovoj jutarnjoj
molitvi. Svako je jutro običavao razgovarati sa svojim nebes-
kim "Tuanom" - svojim Bogom. Ali ovaj puta to predugo
potraja. Konačno se vođa nosača ohrabri i zaviri u šator.
Livingstone još bijaše na koljenima. Čekali su sve do podneva.
Tada konačno odlučiše srušiti šator i složiti ga. On još uvijek
bijaše na koljenima - ali njegovo srce više nije kucalo.
Taj veliki duhovni čovjek umro je na koljenima. Bijaše u
molitvi kad ga njegov Gospod pozva k sebi. A jedan njemački
malograđanin kaže: "Molitva nema smisla!" Može nas biti
sram, umjesto da proplačemo i kažemo: "Ja ne znam moliti!"
kažimo: "Bože, nauči me moliti!"
Livingstone je znao moliti. On je umro na koljenima. Mi
umiremo u bolnicama uz pomoć injekcija za umirenje i protiv
bolova. Ne možemo podnijeti smrt ako nas liječnik ne drogira.
Livingstone nije trebao nikakve injekcije. On je razgovarao s
Bogom. Tijekom razgovora preselio se u vječnost.
Kako je s molitvom u domovima? U mojem domu bijaše nas
osmero djece, a bijaše ovako: jutrom bi se svi okupili na
doručak. Prvo bismo otpjevali pjesmu "Jutarnji sjaj
vječnosti....", ili "Slavi Boga..." Potom bi pročitali jedan odjeljak
iz Biblije. Na koncu bi se otac pomolio. I kad sam živio bez
Boga, nije me napuštalo sjećanje na to kako se kod kuće molilo.
Iako sam sve to kao mladi časnik odbacio i krenuo lošim
putovima, molitva mojih roditelja bijaše poput jedra koje me
vraćalo Bogu.
Održavate li vi takve jutarnje pobožnosti? Vi, muževi,
budite sigurni da će vas Bog jednog dana pozvati na odgovor-
nost ako ne budete ispravno upravljali svojom obitelji. Kako
počinje dan u vašoj obitelji? Pjevate li Bogu? Pročitate li nešto
iz Biblije? Ne možete se moliti? Što se dogodi kad vam djeca
kažu: "Tata, hoćeš li se svako jutro moliti s nama?"
Jednom doživjeh da me jedan uvaženi gospodin iz Essena
zamoli da ga posjetim kod njegove kuće. Kad dođoh k njemu
nađoh ga gdje sjedi sa ženom. "Danas se dogodilo nešto čud-
110

novato", reče mi. "Moj petnaestogodišnji sin bijaše na vašem
biblijskom sastanku s omladinom i kad se vratio kući, upita me:
'Zašto se u nas ne moli?' Kad mu objasnih da je to samo
formalizam, da u tomu nema ničega, on me upita: Tata, što ti
misliš o Svetome Duhu?' Na to mu rekoh: 'Pa ništa ne mislim
o tome!' Tada mi objasni: To je nesreća naše obitelji. Naša
obitelj treba oca koji će se moći moliti Svetome Duhu!'"
Kad završi s pričanjem, upitah ga: "I što ja sada trebam
učiniti? Želite li da ukorim vašeg sina jer je bio drzak prema
vama?" "Ne! Ne!" reče. "Mislim, ako je on u pravu, tada sam ja
na krivu putu!" Na to mu odgovorih: "Da, vi ste u krivu! Vaš
sin ima pravo." "Da," reče tihim glasom, "toga se i ja bojim. Što
mi je činiti?"
Taj čovjek odjednom shvati daje propustio obaviti svoju
najvažniju očinsku dužnost. Nije dovoljno svom djetetu
kupovati odjeću i brinuti se da ono ima što jesti. Vi, očevi,
imate jednu daleko veću odgovornost! Znate li se moliti?
Kad razgovaram s današnjim ljudima tada često koristim
razne primjere i priče da bih im lakše objasnio duhovne istine.
Duhovni je svijet neshvatljiv našim umovima i tek kroz
usporedbe možemo mi ljudi razumijeti duhovne stvari. Među
pomorcima je postojala, a možda još uvijek postoji, priča o
ukletom brodu. To je brod na kojem nema ni žive duše i koji
pluta, nošen vjetrovima i morskim strujama, svim morima
svijeta. I tada se može dogoditi da ga na putu sretne neki drugi
brod i pokuša uspostaviti radio-vezu s njim, ali s "ukletog"
broda nema nikakvog odziva! Mi smo poput tih ukletih
brodova, a Bog je taj koji pokušava uspostaviti vezu s nama.
On pokušava doći u kontakt s nama kroz razna naša iskustva i
doživljaje - i to putem svoje riječi. Ali mi mu ne možemo
odgovoriti jer smo poput ukletih brodova!
Kad već govorim o tome, jednom doživjeh da je neko malo
dijete pitalo svoju majku: "Zašto nas taj čovjek za propovje-
daonicom tako grdi?" Nadam se da razumijete: ja ne grdim
nikoga, već mi se srce kida od tuge kad vidim dokle je doveden
ovaj jadni narod; obrazovani ljudi, radnici, muškarci i žene,
111

staro i mlado, vize jednostavno ne znaju zazvati Boga koji je tu
pokraj njih.
Mnogi se ljudi smatraju "kršćanima11 ili pripadaju crkvi, ali
ne znaju moliti. Kad odlazim u kućne posjete čujem svašta,
naprimjer: "Gospodine pastore, mi smo pobožni kršćani. Moja
majka poznaje i pastora Schulzea. Poznajete li ga i vi? Ne?
Moja ga majka jako dobro pozna!" Moj odgovor na to je: "Ako
ne poznate Isusa, otići ćete u pakao zajedno sa svojim pastorom
Schulzeom. Ne radi se o tome poznajete li nekog propovjed-
nika već: znate li zazvati Isusovo ime, znate li se moliti!" Molim
vas, zapitaj te sami sebe: "Znam li ja moliti? Molim li se?" - Sami
si odgovorite na to pitanje.
Sada ćete vjerojatno reći: "No, dobro, pastore Busch! Recite
nam radije kako naučiti moliti?" I, evo nas tu - gdje sam vas i
htio dovesti.
2. Kako naučiti moliti?
a) Krik nanovorođenog djeteta
Kako čovjek nauči govoriti? Možete li se sjetiti kako ste
naučili govoriti? Ne, toga se više ne možete sjetiti! Ni ja se ne
mogu sjetiti toga. Ali ako želite naučiti moliti, tada to morate
naučiti od Boga. Reći ću vam što to znači.
Gospod Isus ispripovijedi priču o dva čovjeka koji se dođoše
pomoliti u crkvu. Jedan od njih bijaše ugledan čovjek. Usprav-
no se držeći dođe na samu sredinu crkve i započe moliti
riječima: "Dragi Bože, hvala ti što sam ja tako dobar čovjek!"
Na te njegove riječi Bog začepi uši. Mogao je pričati koliko mu
drago - Bog ga ionako više nije slušao. I to se događa.
Drugi bijaše pomalo sumnjiv tip. Rekli bismo "polu-
kriminalac". Bijaše on crnoburzijanac, švercer ili nešto slično.
Biblija ga naziva "carinikom". Evo kako on uđe u crkvu.
Vjerojatno se bojao i ostao je stajati na ulaznim vratima
misleći: "Neću ući unutra! U krčmu, gdje je živa atmosfera, rade
ću ući nego ovamo." Skoro se okrenu prema izlazu, kad se sjeti
razloga zbog kojeg je došao. Bezgranično je čeznuo za Bogom.
Svi mi bezgranično čeznemo za Bogom. Čeznemo za povrat-
112

kom kući, k našem nebeskom Ocu! I zato se taj čovjek nije
mogao okrenuti i otići. Ali ni unutra nije mogao. Sjetio se kako
izgleda njegov život - grčevito je stegnuo Sake i rekao samo
jednu rečenicu: "Bože, budi milostiv meni grešniku!" Biblija
kaže da je tad nebeska vojska počela pjevati. Oživio je jedan
čovjek!
Prvi krik u novom životu znači priznati Bogu: "Bože,
sagriješio sam!"
Bijah prisutan kad se rađao moj prvi sin. Kako se žena vrlo
teško porađala, sjetih se Isusovih riječi: "Žena je žalosna kad
rađa, jer je došao njezin^čas..." Mišljah da moja ljubljena žena,
čiju glavu pridržavah, neće moći podnijeti te bolove. Odjed-
nom začuh tanahni glasić. Dijete se rodilo! Započeo je novi
život! Taj glasić nije bio nikakav prekrasni pjev, ali kad ga
začuh, skoro zaurlah od uzbuđenja i radosti. Možete li to
razumijeti? To me je tako potreslo! Bio je to prvi krik jednog
novog života!
I vidite, prvi krik novog života od Boga je onaj kad čovjek
konačno dođe do svijetla spoznaje i kaže: "Sagriješio sam!
Bože, budi milostiv meni grešniku!" Sve vaše litanije neće
vrijediti ni pet para ako ne započnete novi život s tim krikom
- plačem duhovno rođenog djeteta. Još nikada ne vidjeh dijete
koje bi započelo život na taj način da odmah po rođenju počne
držati velike govore. Umjesto toga svako dijete započelo je s
plačem. Ne postoji neki drugi put u kraljevstvo Božje!
Da li se u vašem životu dogodio taj krik novoga stvorenja!
Ne? Tada se, molim vas, povucite u osamu i zavapite Bogu!
Dragi prijatelji, ne govorim ovo da bih vas zvao u crkvu, već bih
od svega srca htio da barem nekolicina od vas ne mora otići u
pakao! A nemoguće je izbjeći pakao ako ne uputite Bogu taj
krik novoga života: "Bože, sagriješio sam! Bože, milostiv budi
meni grešniku!"
Kad se izgubljeni sin vratio očevoj kući, prvo što reče bijaše:
"Oče, sagriješili i nebu i tebi." U istom trenutku kad to priznate,
Isus, Sin Božji, staje pred vas i kaže vam: "Dragi moj, ljubljeni,
ja sam umro za tvoje grijehe! Ja sam platio za tebe!"
113

b) Samo djeca Božja znaju moliti kako treba
Nedavno sretoh poznanika koji ima troje slatke dječice:
dječaka i dvije djevojčice. Dok mi se približavao ulicom, vidjeh
kako ga dječica bombardiraju pitanjima, sva u isti čas. Otac se
silno mučio dok im je svima odgovarao. Priđoh im i pozdravili,
kako već to običaj nalaže: "Dobar dan, gospodine! Dobar dan,
dječice!" I što se dogodilo? Djeca su istog trenutka ušutjela. Ja
im bijah nepoznat i to bijaše dovoljan razlog da prestanu
pričati. To znači da djeca mogu pravilno razgovarati samo sa
svojim ocem ili majkom. Čim se pojavi netko stran, ona odus-
taju od razgovora.
Tako i mi možemo pravilno moliti jedino ako smo postali
djeca Božja! A ako nismo djeca Božja, tada ni ne možemo
moliti.
Ah, da, mi smo "vjernici", dobri "kršćani", za svaki Božić
dođemo u crkvu, ljubazno pozdravljamo pastora i pazimo kako
ne bi izustili neku krivu riječ pred njim. Jednom neki propov-
jednik reče ljudima: "Vi ste kao pokršteni zečevi!" Tada ga
netko upita: "Što bi to trebalo značiti?" Propovjednik mu
odgovori: "Ako uhvatiš zeca i pokrstiš ga, otrčat će ti u polje
istog trenutka kad ga pustiš iz ruku. Isto tako radite i vi: tek što
primite krštenje, već bježite natrag u svijet!" Dragi prijatelji,
takvi ljudi niti znaju, niti mogu moliti. Samo djeca Božja znaju
moliti kako treba! I zbog toga se raduju!
Zato i vi morate postati djeca Božja! Po naravi to niste.
Možda ste na neki način prihvatili kršćanstvo, ali niste djeca
Božja. Novi čovjek postaje rađanjem; dijete Božje postaje se
ponovnim rađanjem - nanovorodenjem. Morate postati dijete
Božje. Tek tada ćete biti sposobni moliti. Da, djeca Božja ne
mogu živjeti bez molitve! Molitva je djeci Božjoj kao disanje.
Moji dečki s biblijskih sastanaka često se znaju šaliti pa jedan
drugome dovikuju: "Ne zaboravi disati!" A vi ste zaboravili
duhovno disati! Za djecu Božju je molitva disanje. Dakle, i vi
morate postati dijete Božje!
Ukratko ću vam reći kako se postaje djetetom Božjim: samo
kroz Isusa! On reče: "Ja sam vrata. Tko uđe kroz mene, bit će
114

spašen." On dolazi k vama kroz gustu maglu ovoga svijeta - Isus,
čovjek s ranama od čavala na rukama. Dosad vas nije baš
osobito zanimao. Sve što ste čuli o njemu izgledalo vam je tako
strano i glupo da ste ga izbjegavali. On vas je svejedno potražio
i došao k vama. I tada se može dogoditi da ga prepoznate:
"Čovječe iz druge dimenzije, Sine živoga Boga, budi moj
Spasitelj!" Prvi korak koji moram poduzeti kad postajem dijete
Božje je: prepoznati Isusa. Drugi korak je: s velikim povjere-
njem prihvatiti ga. On može urediti moj duhovni život, dati mi
duševni mir i oprostiti grijehe moje mladosti!
Jedan Božji čovjek govori u Starom zavjetu: "Ti brineš za
moju dušu." Odjednom se zadobiva ogromno pouzdanje u
Isusa. I to je povjerenje toliko snažno da čovjek može potpuno
prekinuti sa svojim prijašnjim životom i predati sav svoj život
u njegove ruke. To nazivamo obraćenjem. To je bio određeni
trenutak u mom životu kad, s osamnaest godina, prekinuh svoj
bezbožni način života i predah ga u Isusove ruke. U tome mi
nije pomogao ni jedan Čovjek. Ni ja vama u tome ne mogu
pomoći. Sami to morate riješiti s Isusom. Donesite čvrstu
odluku i recite mu: "Uzmi moj život, Isuse, želim da bude tvoj!"
Kada to učinite, istog trena postajete dijete Božje.
Dolaze mi ljudi i uvjeravaju me u postojanje drugih načina
kako se čovjek može spasiti. Pa pokušajte se onda i vi spasiti
na drugi način! Ja vam tvrdim da postoje samo jedna vrata koja
vode u kraljevstvo Božje! Ta se vrata zovu - Isus! Isus je umro
i uskrsnuo za nas!
Kad postanete dijete Božje, tada tražite Isusa. On je vas tako
dugo tražio i trudio se oko vas! Tada možete i moliti. Tek tada
on čuje što mu govorite o vašem jadu. Možete mu izliti svoje
srce - kao dijete ocu.
Ja sam samo stari pastor koji je u svom životu upoznao
mnoge ljude. Budući da dobro poznam ljudsku narav, uvjeren
sam da svaki, baš svaki čovjek ima neke svoje mračne tajne koje
su mu sakrivene duboko u srcu. Bilo gdje pošli, one su uvijek s
nama. Ali kad postanem dijete Božje, tada mogu olakšati svoje
srce pred Isusom. Mogu mu otvoriti srce i povjeriti mu svoje
115

najskrivenije tajne, svoju nedosljednost i grešne postupke.
Mogu mu reći i ono što ne bih mogao povjeriti nijednom
ljudskom biću.
Na završetku omladinskog kampa nekoliko je mladića
pripovijedalo o svom životu. Jedan osamnaestogodišnjak reče:
"Kršćanski sam odgojen, ali sam bio blizu odluke da sve od-
bacim. Tada, jednog dana, prije no Sto krenuh na biblijski
sastanak, rekoh Isusu: 'Gospodine Isuse, ako mi večeras ne
progovoriš, sve ću odbaciti. Ja se bez tvog prosvjetljenja ne
mogu nositi sa svojim problemima i životom u velegradu!"1
Nastavi pričati: "Kad se vraćah s biblijskog proučavanja, sve mi
je bilo jasno! On je čuo moju molitvu i osobno mi progovorio!"
Ta me se priča duboko dojmila. U svojim sumnjama i
razočaranjima prizvao je Isusa i dobio odgovor. Koliko ćemo
mi prije dobiti odgovor ako zazovemo Boga kao njegova djeca!
Moja majka je živjela u Hiilbenu kod Uracha na Švapskim
alpama. Za vrijeme vojne mije pisala: "Danas se probudih u tri
sata ujutro. Počeh razmišljati o svojoj djeci koja su na bojištu,
na unuke, na vas u području koje bombardiraju, i na Elizabetu
u Kanadi, od koje nemam nikakvih vijesti. Obuze me briga i
osjećah se kao da me netko davi željeznim rukavicama. Onda
počeh moliti: 'Gospodine Isuse, pošalji mi svoju riječ! Ne
mogu podnijeti ovu brigu!' Potom upalih svjetlo, uzeh Bibliju
i otvorih je." (O, blagoslovljeni su oni što drže Bibliju na
noćnom ormariću!) "Prva rečenica koju nađoh glasi: 'Svu svoju
brigu bacite na njega...'" Majčino pismo završi radosnim
riječima: "Svu svoju brigu stavih na njega, ugasih svjetlo i
bezbrižno zaspah." - Tako može postupiti samo onaj tko je
dijete Božje.
Sjećam se, moja majka jednog dana reče: "Sinoć bijah tako
umorna, ne imah snage ni pomoliti se. Samo rekoh: 'Laku noć,
dragi Spasitelju!'" Na to pomislih: "Tako trebaju djeca Božja
razgovarati sa svojim Gospodinom! To je pravi način!" I on
zaista čuva svoju djecu. Svaki dan i svaku noć moj je Spasitelj
uz mene, njegovo sam vlasništvo i mogu se u potpunosti os-
loniti na njega.
116

Jeste li razumjeli? Kad netko ne zna moliti, tada je to najveća
katastrofa koja ga je mogla snaći. Želim vam, da se iz vašeg grla
vine prvi krik novoga života: "Bože, sagriješio sam! Milostiv
budi meni grešniku!" I želim vam da nemate mira sve dok ne
pripadnete Isusu, sve dok ne postanete dijete Božje. Tada više
neće biti potrebe brinuti o vama.
117

Ja jednostavno ne mogu
vjerovati!
1. Bez vjere je nemoguće živjeti
Doista, to je neprikosnovena istina! Onaj tko ne može
vjerovati, teškom će se mukom probijati kroz ovaj život, a o
vječnom životu ne možemo ni govoriti! Ne znam što savjeto-
vati takvima. Nevjernom čovjeku se ne može pomoći. Htio bih
vam objasniti zašto je to tako.
Mi zamišljamo da je Bog neki teološki pojam, misao, prirod-
na sila ili nešto slično. Dragi prijatelji, Bog je osoba i zaista
postoji i ispunjava sav svemir. Ako nisam u miru s Bogom, i
ako ne živim po njegovoj volji; dakle, ako nisam njegovo dijete
- tada živim izvan stvarnosti. A to je vrlo opasna stvar.
Najveći trenuci u mom životu bijahu kad, kao mladi časnik
za vrijeme prve svjetske vojne, odjednom shvatih: "Bog je tu!"
Bijaše mi kao da se punom brzinom zaletih autom u zid. Prije
imah običaj reći: "Ja vjerujem u 'gospona Boga'", i slične
gluposti, ali nikada istinski ne prihvatih da je to stvarnost. Ali
u onoj sekundi suočih se sa stvarnošću Božjeg postojanja.
U Bibliji postoji psalam koji s tolikom silom govori da je
Bog stvaran, da ga je nemoguće zaobići. U njemu su riječi:
"Popnem li se u nebo, ondje si." Američki astronaut Glenn
jednom prilikom izjavi kako je za njega bila impresivna spoz-
naja kada u kapsuli svemirskog broda shvati: Bog je i ovdje!
"Popnem li se na nebo", ili letim svemirom, "ti si i tu"! Zakopam
li se u najdublju jamu rudnika, tisuću metara u dubinu, i ondje
ću naići na Boga! Psalmist reče: "...ako u podzemlje legnem, i
ondje si."
Kad nedavno letih zrakoplovom za Kaliforniju, žena mi stavi
u putnu torbu list papira na kojem napisa jednu rečenicu iz
istog tog psalma. Kad u Kaliforniji otvorih torbu nadoh ga i
pročitah: "Uzmem li krila zorina pa se naselim moru na kraj, i
118

ondje bi me ruka tvoja vodila." Bog je najveća stvarnost!
I budući je Bog najveća stvarnost, čovjek ne može
nekažnjeno proživjeti svoj život zanemarujući ga. Kad bih živio
kao da Boga nema, kršeći sve njegove zapovijedi: razveo se,
lagao, lišio roditelje dužnog poštovanja, uskratio Bogu
poštovanje koje mu pripada, tada bih zaista promašio stvarnost
života. U tom slučaju ne bih se mogao uspješno nositi sa
životom!
Pogledajte malo oko sebe. Ljudi jednostavno ne mogu
pronaći izlaz iz svojih problema, čak ni oni koji imaju novaca
u izobilju. U njihovim dušama vlada veliki nemir, privatni život
im ne valja kao ni odnosi u obitelji.
"Kako bismo i mogli ugodno živjeti kada više ne možemo
vjerovati?" Bez vjere ne možemo živjeti dobrim Životom! A
kako je tek kad pomislimo na umiranje? Za sto godina neće
biti ni jednoga od nas. Svi ćemo do tada morati umrijeti.
Ako ste sada pomislili: "Nema ničeg nakon smrti. Tada ćemo
biti mrtvi i to je sve!" - predložio bih vam da dobro promislite
hoćete li vjerovati svom vlastitom umu ili Božjoj riječi, Bibliji.
Kako ćete podnijeti smrt kad se suočite s činjenicom da neizos-
tavno trebate poći sa ovoga svijeta, i da od svega što ste
mukotrpno sakupljali cijeli svoj život nećete moći ponijeti baš
ništa? Možda ste sagradili lijepu kuću; ja nisam, vi možda jeste.
Ja imam lijepu knjižnicu. Morat ću se rastati od svega što sam
volio, pa i od dragih ljudi - ništa i nikoga neću moći povesti sa
sobom. Samo je jedna stvar koju čovjek nosi sa sobom u
vječnost - njegova krivnja pred Bogom. Zamislite sad ovo:
ležite na samrti i odjednom vam dođe misao: "Idem i moram
sve ostaviti - samo moji grijesi i prekršaji, još iz djetinjstva, idu
sa mnom pred lice svetog i pravednog Boga!" Kako ćemo doći
spremni na Sud Božji bez vjere u onoga koji opravdava
grešnike? Ne zaboravite da ćemo jednog dana svi stajati pred
njime!
Gospodin Isus, koji je inače tako milosrdan, reče jednom
prilikom: "Ne bojte se onih koji ubijaju tijelo" - iako seja bojim
takvih ljudi. Isus kaže za njih: oni su sitna riba! "Ne bojte se
119

takvih," reče, "već se bojte onoga koji može i dušu i tijelo
pogubiti u paklu." I neka vas zbog tih Isusovih riječi podilaze
žmarci, to je stvarnost koja se ne da izbjeći.
Prije nekoliko godina živio je u Norveškoj znameniti
profesor Hallesby. Imao sam čast upoznati ga. Bijaše divan
čovjek. Pravi, uravnoteženi, iskreni Norvežanin. Jednom je
cijeli tjedan održavao radio-emisije na nacionalnom radiju. U
jednoj emisiji reče nešto što uzbudi mnoge duhove. Reče:
"Moglo bi vam se dogoditi da večeras mirno legnete u krevet,
a da se sutra ujutro probudite u paklu. Moja je dužnost
upozoriti vas na tu opasnost!" Te su riječi pokrenule buru
protesta diljem Norveške, jer Norvežani sebe ubrajaju u
"moderne ljude". Jedan novinar objavi članak u najvećim
novinama u Oslu, u kojem napisa: "Nismo više u srednjem
vijeku! Sramota je da se jedna takva suvremena institucija kao
što je Radio koristi za promoviranje takvih gluposti!"
I, naravno, kad jedne velike novine napisu nešto takvo, onda
se i sve ostale priklone tome. Ubrzo su svekolikim tiskom
prohujali napisi o tome: "Nismo više u srednjem vjeku! Kako
jedan profesor može govoriti o paklu?"
Konačno su s Radio Osla zamolili profesora Hallesbyja da
popravi stvar. I opet on sjedne za mikrofon i reče: "Trebam vam
razjasniti tu spornu stvar. Učinit ću to: Moglo bi vam se
dogoditi da večeras mirno legnete u krevet, a da se sutra ujutro
probudite u paklu. Moja je dužnost upozoriti vas na tu opas-
nost!" To je bila kap koja je prelila čašu.
Sve su norveške biskupe počeli ispitivati: "Postoji li pakao
ili ne postoji?" I magazin "Der Spiegel" uđe u debatu i objavi
članak pod naslovom: "Svađa o paklu u Norveškoj".
Nije prošla ni godina dana nakon te oluje kad otputovah u
Oslo održati neka predavanja za studente. Navečer održah i
nekoliko javnih predavanja. Čim doputovah organiziraše kon-
ferenciju za tisak. U hotelu se okupiše reporteri svih novina. I
tada se dogodi nešto čudnovato. S moje desne strane sjedio je
novinar koji započe onu buru u novinama, a s lijeve profesor
Hallesby, kao izvjestilac za evangelički tisak. Počeše me
120

ispitivati. Novinar navali na mene: "Pastore Busch, imao sam
jednu polemiku s profesorom Hallesbyem. Želim vas pitati
nešto u vezi toga, jer ste poznat kao moderan čovjek. Sto vi
mislite, postoji li pakao?" "Da", odgovorih mu. "Naravno da
postoji pakao. To se samo po sebi razumije!" "Ne mogu shvatiti
da vi možete reći nešto takvoga", nastavi on. "Htio bih vam to
malo razjasniti", rekoh mu. "Vjerujem da postoji pakao zato
što je to rekao sam Isus. Ja bez rezerve vjerujem Isusovim
riječima. On je znao mnogo više no svi pametni ljudi zajedno."
Božja riječ naučava: "Bog želi da se svi ljudi spase i dođu do
spoznanja istine." Zato mi i govorimo o nužnosti vjerovanja,
jer je Bog ljudima pokazao način kako čovjek može blago-
slovljeno živjeti i blaženo umrijeti.
Kako bismo mogli izići na kraj s našim životima kad ne bi
mogli vjerovati? Kako otići s ovog svijeta ako više ne
vjerujemo? Kako stati nespreman pred vječnog Boga?
Pokušat ću vam prikazati to na jedan drugi način. Zamislite
da imate krasnu zlatnu ribicu. Jednog dana pomislite: "Ti jadni
stvore, cijeli dan moraš biti u toj hladnoj vodi! Htio bih ti malo
uljepšati život!" Izvadite je iz vode, obrišete frotirnim
ručnikom i stavite u lijepi zlatni kavez. Potom joj sipate naj-
bolju hranu, ne znam što jedu zlatne ribice - mravlja jaja ili
nešto slično. Dakle, date joj najljepša i najdeblja mravlja
jajašca i kažete joj: "Draga moja zlatna ribice, evo, sad imaš
lijepi zlatni kavezić, prekrasna mravlja jajašca, svjež zrak! Sad
će ti biti super!"
Kako će zlatna ribica reagirati na vašu iskazanu brigu? Hoće
li zahvalno mahnuti perajama i reći: "Hvala! Oh, hvala!" Ne, to
sigurno neće učiniti već će se očajno mučiti da dođe do zraka i
divlje se trzati. I kad bi mogla govoriti, tada bi vam rekla: "Ne
želim tvoj zlatni kavez, ne želim ta tvoja mravlja jaja, želim u
svoju prirodnu sredinu, želim u vodu!"
Vidite, naša prirodna sredina je Bog, koji je stvorio nebo i
zemlju, pa i nas. "Sav život iz tebe struji", početni je stih
švicarske himne. Bog je naša prirodna sredina! I tako dueo dok
nemam mir s Bogom, guram svoju dušu u zlatni kavez. Čovjek
121

današnjice daje sve svojoj duši: zabavu, putovanja, najbolja
jela, dobra vina - sve, a ipak se duša otima i govori: "Ja ne želim
te stvari! Želim u svoju prirodnu sredinu, želim mir s Bogom!"
Nemojte biti okrutni sami sa sobom! Naše srce vrišti u nama
tako dugo dok ne pronađe mir u živome Bogu! Kao što riba želi
u vodu, tako i naša duša žudi za Bogom koji je naša prirodna
sredina!
Kako bi vi mogli biti zadovoljni u životu kad više ne
vjerujete? Na to vam samo mogu reći da nikada nećete biti
zadovoljni ako ne povjerujete: ni u životu, ni u smrti - ni u
vječnosti!
Možda ćete reći kako izgleda da većini ljudi dobro ide. Po
mom mišljenju vrijeme će pokazati da li ste bili u pravu.
Uzmite, naprimjer, Goethea. Bio je lijep, bogat, inteligentan,
čak je postao i ministar, ukratko - imao je sve. Na koncu života
reče svom prijatelju Eckermannu, da, kad bi skupio zajedno
sve sate istinske sreće koje je proživio za svog života, ne bi ih
bilo dosta za cijela tri dana. Goethe nije imao mir! Ne, čovjek
nema ništa od života ako nema vjeru!
2. Važno je imati pravu vjeru
Najvažnije od svega nije imati bilo kakvu vjeru, već - isprav-
nu, spasonosnu vjeru!
Svaki čovjek ima nekakvu vjeru. Kad jednom bijah kod kuće,
još kao student, neka gospođa dođe posjetiti moju majku.
Majke ne bijaše kod kuće pa joj rekoh: "Gospođo, mame nema
kod kuće, morat ćete se zadovoljiti s mojim društvom dok je
čekate." "Baš ljubazno od vas", odgovori mi uljudno. Nakon što
se smjestila, zapita me: "A čime se vi bavite?" Ja joj odgovorili:
"Studiram teologiju." "Što?" upita iznenađeno. "Teologiju? Pa
tko još danas vjeruje? Nemoguće!" Tada stara gospođa ponos-
no izjavi: "Mi imamo Goetheovu vjeru! Kršćanstvo je pro-
šlost!" (To je bilo u Frankfurtu, gradu u kojem je živio Goethe.)
Pošto mi takav razgovor bijaše mučan i ne htjedoh se svađati
sa starom gospođom, pokušah promijeniti temu: "Draga
gospođo, mogu li vas pitati kako vaše zdravlje?" Čuvši te riječi
122

kucnula je nekoliko puta uzastopce po stolu i brzo rekla: Toi,
toi, toi! Takvo što se ne pita!" "Oprostite," upitah, "što znači:
'Toi, toi, toi'?" "To čuva od nesreće!" "A, tako, znači", rekoh, "vi
ste odbacili vjeru u živoga Boga i umjesto u njega vjerujete u
'Toi, toi, toi' i kucanje o drvo? No to je prava stvar! E, baš ste
dobar posao napravili zamijenivši onu vjeru za ovu!"
Svaki čovjek u nešto vjeruje, samo je pitaje da li je to prava,
spasonosna vjera. Ljudi današnjice kažu: "Glavno je u nešto
vjerovati!" A to nešto glasi: "Ja vjerujem u 'gospona Boga'!" -
"Vjerujem u Prirodu!" - "Ja vjerujem u Sudbinu!" - "A ja u
Providnost!"
Dragi moji prijatelji, to nije ništa. Osnovna je stvar imati
pravu vjeru, vjeru koja daje mir - mir s Bogom i mir u srcu.
Potrebno je imati takvu vjeru koja spašava od pakla, što mogu
osjetiti već u ovome životu jer mi je donijela novi život. Ako to
nije takva vjera, onda je bezvrijedna.
Nekad su mnogi ljudi vjerovali u Njemačku, konačnu pob-
jedu i Hitlera. Što je nastalo od svega toga!? Ne čini li vam se
da postoji i kriva vjera? Ako netko želi primiti Božje spasenje,
mora imati pravu vjeru!
Prava je jedino vjera u Isusa, Sina živoga Boga. Vjera u Isusa
Krista! Ne vjera u osnivača religije, takvih ima koliko hoćete,
već u Isusa Krista, Sina živoga Boga.
U Bibliji je zapisana jedna prekrasna pripovijest koja
savršeno pokazuje što je u stvari spasonosna vjera u Isusa
Krista.
Da bi dobro razumjeli priču, pokušajte se u mislima vratiti
dvije tisuće godina unatrag, u grad Jeruzalem. Od gradskih
vratiju vodi put prema brdu koje se na hebrejskom zove Gol-
gota, "Lubanjsko mjesto". Pogledajte one ljude tamo što tako
divljački urlaju! Pogledajte rimske vojnike koji bacaju kocku
za odjeću osuđenika! Priđimo im bliže. Na srednjem od tri križa
visi Sin Božji. Prikovan čavlima! Lice mu krvavo od trnove
krune čije mu se bodlje zabiše duboko u kožu. To Bog visi na
križu. Desno i lijevo od njega visi po jedan ubojica.
Odjednom se smrači. Približila se smrt. Jedan od dvojice
123

razbojnika koji bijahu razapeti s njim iznenada počne vikati:
"Hej, ti u sredini. Rekao si da si Sin Božji. Ako nisi lažac, tada
siđi s križa i pomozi mi!"
Lako je razumijeti njegovu reakciju. U smrtnome strahu
čovjek kaže stvari koje inače ne bi nikada rekao. Tada se oglasi
i drugi razbojnik. Okrenuvši se svom prijatelju ukori ga
riječima: "Zar se još uvijek ne bojiš Boga!"
Tako to uvijek počinje - priznanjem da je Bog svet i da čovjek
zaslužuje njegovu osudu koja je strašna.
Kad bombe padahu po našim gradovima, ljudi bijahu užas-
nuti. Možda je to krivica crkve koja nije ljudima rekla da Bog
može biti i strašan, i da može okrenuti svoje lice od ljudi i
dopustiti da se na njih svali nesreća. "Zar se ne bojiš Boga!?"
pitao je razbojnik. I danas bi trebalo vikati ulicama naših
gradova: "Zar se još uvijek ne bojite Boga?" Trebalo bi ući u
tvornice i urede, gdje ljudi preko "leševa" svojih suparnika
zarađuju novac, i urlati: "Još uvijek se ne bojite Boga!?"
Mladim ljudima koji žive u bludu reći: "Još se uvijek ne bojite
Boga?! Pa što vi mislite? Jeste li slijepi?" Tako sve počinje. Prvo
je potrebno spoznati da je Bog svet i strašan.
"Mi smo ovdje po pravdi, jer primamo zasluženu plaću za
svoja djela", nastavi dalje razbojnik. I to je drugi korak koji vodi
k spasonosnoj vjeri: razbojnik je priznao svoju grešnost.
Sretah mnoge ljude koji mi rekoše: "Ja ne mogu vjerovati!"
Pitah ih: "Jeste li već priznali Bogu da ste grešni?" - "Ne, ja činim
pravo i Boga se ne bojim." - Na to im uvijek odgovarah: "Nećete
doći do spoznaje tako dugo dok se ovako zavaravate!
Nedavno sretoh čovjeka koji mi, također, reče: "Činim pravo
i ne bojim se Boga." "Čestitam!" rekoh mu. "Ja to, nažalost, ne
mogu reći za sebe. Ima mnogo toga u mome životu što ne valja."
Odgovori mi: "Naravno, ako gledate na sitnice!" "O, da," rekoh
ja na to, "Bog gleda i na sitnice! Nemojte zavaravati sami sebe
da to nije tako!"
Do prave, spasonosne vjere, doći ćete tek kada grijeh
nazovete njegovim pravim imenom; kad svoje seksualne avan-
ture prije braka nazovete bludom; kad vanbračne odnose
124

nazovete preljubom; kad laž ne nazivate snalažljivošću; kad
više nećete opravdavati svoju sebičnost već priznati da ste sam
svoj Bog - a to je idolopoklonstvo. I to je druga stvar koja me
dovodi k spasonosnoj vjeri: kad svoje grijehe konačno nazovem
pravim imenom, stanem pred Boga i kažem mu: "Gospodine,
zaslužio sam tvoju osudu!" Nevjerojatno je kako današnji
čovjek uvjerava sam sebe: "Sve je u redu!" Budite sigurni, Bog
će nam jednom strgnuti maske s lica!
Ukorivši svog prijatelja, razbojnik se obrati Isusu: "Ti nisi
počinio nikakvu nepravdu. Zašto visiš ovdje s nama?" - U tom
trenutku shvati: "Pa on visi tu zbog mene! On odnosi moju
krivnju!" Shvativši to, osta mu jedino zamoliti Isusa:
"Gospodine, sjeti me se kad dođeš u svoje kraljevstvo!"
To je treći korak: razbojnik povjerova da ga Isus može
spasiti zauvijek, jer umrje umjesto svih nas. Na njegovu vjeru
Isus odgovori: "Zaista, kažem ti, danas ćeš biti sa mnom u raju!"
To je spasonosna vjera: postati svjestan Božje svetosti, priz-
nati da sam izgubljen, i prihvatiti Isusa, koji je umro na križu
za moje grijehe, kao jedini put spasenja. Bez te vjere vaš život
neće nikad biti istinski život! S tom ćete vjerom steći život
duhovnog izobilja.
Neki mi već predbaciše moju jednostranost. Moj odgovor na
takvo predbacivanje je: "Oprostite, ali postoji samo taj način,
samo taj put. Samo s takvom vjerom mogu smisleno i sretno
živjeti, i bez straha umrijeti, oslobođen Suda Božjeg. Prava je
vjera doći pred Boga kao grešnik i zamoliti ga za oprost grijeha.
Jasno, neizostavno moram vjerovati da je njegova sveta krv
prolivena i za moje grijehe; vjerovati da je Isus umro za mene
ili umjesto mene!"
Htio bih da nikada ne zaboravite rečenicu: "Isus je umro za
mene!" Jutrom dok ustajete iz svoje postelje neka odjekuje u
vašim mislima: "Isus je umro za mene!" Na vašem radnom
mjestu, u nevoljama, neka vam ispunja misli: "Isus je umro za
mene!" Tada će vam Bog darovati svoju milost, shvatit ćete da
je Isus zaista umro za vas te stoga i vi možete biti Božja djeca.
U trenutku kad to shvatite već ste neopazice zakoračili u
125

njegovo kraljevstvo! Isus je rekao: "Ja sam vrata. Tko uđe kroz
mene, bit će spašen."
No postoje ljudi, i nije ih malo, koji mi kažu: "Lijepo je to
što vi govorite, ali ja to jednostavno ne mogu vjerovati. Zvučite
vrlo uvjerljivo, ali ja, nažalost, ne mogu povjerovati." Postoje
četiri grupe ljudi koji imaju takav problem pa ću na narednim
stranicama govoriti o njima.
3. Ljudi koji ne mogu vjerovati...
a) ...jer nisu religiozni
U prvoj grupi su oni koji mi govore: "Ne mogu vjerovati, jer
nisam religiozan. Vama je, pastore, lako jer ste religiozan
čovjek!" Ja im na to odgovorim: "Ni ja nisam religiozan." Bit ću
iskren: pridajem vrlo malo važnosti zvonjavi, kađenju i ostalim
sličnim stvarima. Drago mi je što posljednjih godina u Essenu
uvijek propovijedah u dvorani u kojoj je svirao samo zbor
limene glazbe. U toj dvorani nije bilo orgulja ni zvona i nimalo
mi nisu nedostajali. Nemam ništa protiv tih stvari, ali meni nisu
potrebne. Nisam ja baš previše religiozan!
U doba Sina Božjega, na zemlji je živjelo mnogo religioznih
ljudi. Bilo je tada pismoznanaca, svećenika, farizeja - sve sami
religiozni ljudi. Najliberalniji među religioznim ljudima tog
doba bijahu saduceji. To bijahu takvi ljudi koji bi danas rekli:
"Ja tražim Boga u prirodi." U doba vladavine nacizma govorili
su: "Bog se bori za nas." I takvi religiozni ljudi razapeše Sina
Božjega. Isus se nije uklapao u njihovo poimanje religije.
Postoje još potpuno nereligiozni ljudi: bludnici, šverceri -
Biblija ih naziva carinicima - radnici koji se muče od jutra do
mraka da bi zaradili za svoj svagdašnji kruh, poduzetnici poput
Zakeja koji se posvetiše sticanju novca... To bijahu potpuno
nereligiozni ljudi. A baš se oni prikloniše Isusu! Kako je to
moguće? Oni su dobro znali da su grešnici, da njihovi životi
nisu u redu. A Isus je Spasitelj koji je došao učiniti ih djecom
Božjom! I oni mu povjeravaše.
Gospodin Isus nije došao učiniti religiozne ljude još
religioznijima, već je došao spasiti grešnike od duhovne smrti
126

i pakla. Došao je kako bi grešnici mogli postati djecom
Božjom! I kad mi onda ljudi kažu da ne mogu vjerovati jer nisu
religiozni, mogu im samo reći: "Vi imate najveće šanse da
postanete dijete Božje!" Mi smo grešnici i dobro to znamo - ali
Isus je umro za nas! Ponovit ću: Isus nije došao religiozne ljude
učiniti još religioznijima, već izgubljene grešnike učiniti
djecom živoga Boga!
b) jer ne žele vjerovati
Druga se grupa sastoji od onih koji kažu: "Ja ne mogu
vjerovati!" - ali koji bi u stvarnosti, kad bi bili iskreni, morali
priznati: "Ja ne želim vjerovati!" Onog trenutka kad dođete k
vjeri, čitav će se vaš život morati promijeniti. A vi to ne želite.
Dobro znate da u vašem životu ništa ne valja. Ali ako bi postali
Božje dijete, morali biste doći na svijetlo. Ne, to ne želite.
Možda bi tada bili izloženi podsmjehu svojih prijatelja! I što bi
rekli vaši rođaci kad bi vi odjednom postali kršćaninom? Ne,
onda rade ne!
Ako slučajno sretnete nekoga tko vam kaže: "Ja ne mogu
vjerovati!" neka vam bude jasno da je to samo drugi način da
vam kaže: "Ja ne želim vjerovati!"
U Bibliji postoji jedna potresna priča: Sin Božji sjedio je na
Maslinskoj gori. Pred njim se prostirao grad Jeruzalem okupan
suncem. Na drugoj se strani uzdizalo hramsko brdo na kojem
bijaše izgrađen prekrasni hram, kojem se i pogani diviše i
ubrajaše ga u sedam čuda antičkog svijeta. Sve se to pružalo
pred njegovim očima u svoj svojoj ljepoti. Odjednom učenici
opaziše da niz lice njihova učitelja teku suze. Iznenađeno i
upitno ga pogledaše. Žalosnim glasom Isus izgovori ove riječi:
"'Jeruzaleme, Jeruzaleme... Koliko puta htjedoh skupiti tvoju
djecu kao što kvočka skuplja piliće pod krila, ali vi ne
htjedoste!' Sada ste pod Božjom osudom; vaš će grad biti
razvaljen i opustošen."
To je jedna od najpotresnijih rečenica u Bibliji: "Ali vi ne
htjedoste!" Jeruzalema možda govoraše: "Mi ne možemo
vjerovati!" - a ustvari nisu htjeli vjerovati!
Tko ne želi taj ni ne mora vjerovati! Da li je to tako? Po
127

crkvama postoje razne obveze, ali u kraljevstvu Božjem vlada
potpuna sloboda. Tko želi živjeti bez Boga ima potpuno pravo
na to. Bog nam nudi svoje prijateljstvo ali mi ga možemo odbiti.
Želite li živjeti bez Boga? - Možete! Želite li živjeti bez Božjeg
mira? - Možete! Želite li živjeti bez molitve? - Možete! Želite
li živjeti bez Biblije? - Možete! Želite li kršiti Božje zapovijedi?
-1 to možete! Želite bludničiti, lagati, krasti? - Možete! Onaj
tko ne želi Spasitelja kojeg Bog posla da spasi grešnike, može
ga slobodno odbaciti. Tko želi ići u pakao slobodno mu je! Kod
Boga nema prisile. Samo neka vam bude jasna jedna stvar, a to
je da ćete na se morati preuzeti posljedice svoje odluke. Bog
vam po Isusu nudi oproštenje grijeha i mir sa sobom. Na to mu
možete reći: "Nije mi potrebno! Ja to ne želim!"
Ako tako odlučite, tako će vam i biti. Ali onda nemojte
vjerovati da ćete se pet minuta prije smrti moći obratiti i primiti
ono što vam je Bog čitav život nudio. Vaše je pravo odbiti mir
što vam ga nudi Bog po Isusu Kristu. Ako to odbijete, morat
ćete čitavu vječnost provesti bez Božjeg mira, udaljeni od
njegove prisutnosti. - A to je pakao!
Pakao je mjesto gdje se gubi svaki spomen na Boga. Ondje
vas on neće više pozivati k sebi. Ondje nećete više imati šanse
promijeniti svoju sudbinu. Tamo ćete se možda htjeti moliti,
ali više nećete moći. Možda ćete htjeti zazvati Isusovo ime, ali
ga se više nećete ni sjećati. Ne trebate prihvatiti ovu poruku
koju vam iznosim. Možete je odbaciti i odbiti obratiti se Isusu.
Ali neka vam bude jasno da ste time izabrali pakao! Potpuno
ste slobodni odabrati što želite!
"Ali vi ne htjedoste!" reče Isus Jeruzalemcima. Nije ih prisi-
ljavao na promijenu izbora. Ono što oni odabraše bijaše
užasno!
c) ...jer su toliko toga proživjeti
Treća grupa ljudi od onih koji govore: "Ne mogu vjerovati!",
koriste se jednim čudnim objašnjenjem. To inače nikad nisam
čuo od jedne žene. Čudnovato, ali samo se muškarci služe ovim
izgovorom: "Gospodine pastore, toliko toga proživjeh da više
ne mogu vjerovati!" Tada ih upitam: "Pa što ste to sve proživ-
128

jeli? I ja mnogo toga proživjeh." Odgovor je najčešće: nPa ja...
ovaj... toliko toga proživjeh da više ne mogu vjerovati!" To je
rečenica koja se poput sablasti provlači muškim svijetom. U
takvim se situacijama obično znam našaliti s muškarcima i
upitam ih: "Vi vjerujete da je istina ono što piše u voznom
redu? Vjerujete li svakoj informaciji koju čujete od policajca?"
- "Da!" - "Onda nemojte više govoriti: 'Ja više ne vjerujem!',
rade recite: 'Ja više ne vjerujem - osim onome što piše u redu
vožnje, i onome što mi kaže policajac.'" I možete mu nastaviti
nabrajati primjere u kojima vjeruje.
Onda kažem: "Vidite, u moj mračni život pun grijeha i
prljavštine, gluposti i pogrešaka, jednog dana dođe Isus.
Shvatih da je on Sin Božji i da ga Bog posla! I tada predah svoj
život, onome koji toliko učini za mene - Isusu! I ako stvarno
više ne možete vjerovati nikome i ni u što, njemu koji je dao
svoj život za vas, njemu možete vjerovati - i onome što je on
rekao. Svima vjerujete osim onome u kojega se zaista može
imati povjerenja. U njemu se još nitko nije razočarao, a vi
kažete: 'Nee!' A to je smiješno. I onda kažete kako ste tako
mnogo preživjeli. Još vi niste ništa proživjeli!"
d) ...jer su se zbog nečega sablaznili
Četvrta skupina onih koji ne mogu vjerovati pomalo su
komplicirani ljudi. Oni ne mogu vjerovati jer se, naprimjer,
sablazniše u crkvi. Obično je to u svezi s naučavanjem crkve.
Jednom neka mlada studentica sjedne do mene i reče mi:
"Studiram prirodne znanosti." "Baš lijepo!" rekoh. "Nešto ste
me htjeli pitati?" "Da", odgovori. "Gospodine pastore, slušala
sam jednu vašu propovijed. Osjećam da vi imate nešto što bih
i ja vrlo rado htjela imati, ali ja ne mogu vjerovati. Znate, ne
mogu prihvatiti sve crkvene dogme i uredbe; to mi je kao da
bih morala progutati snop suhe slame!" Nasmijah se i rekoh
joj: "Gospođice, ne trebate gutati suhu slamu! Jeste li već čuli
nešto o Isusu?" "Da", odgovori mi. "No dobro, što biste
odgovorili kad bih vam kazao: 'Isus je lažljivac!'" "Ne," rekla je,
"to ne vjerujem!" "Vjerujete li onda daje Isus govorio istinu?"
"Da," reče mi, "to vjerujem!" Nastaviti joj govoriti: "Gospođice,
129

postoji li čovjek kojemu bi vi mogli reći: 'Vjerujem da nikad
nisi slagao'?" "Ne", reče. To ne bih rekla ni jednom čovjeku."
"Vidite, gospođice," rekoh joj, "iz svega što mi rekoste proizlazi
da vi već vjerujete. Poklonili ste svoje povjerenje Isusu. To je
velika stvar. S time se počinje. On je govorio istinu. Biblija
kaže: 'A ovo je vječni život, spoznati tebe, jedinog pravog Boga,
i onoga koga si poslao, Isusa Krista.' Ne morate se uopće mučiti
s crkvenim dogmama i uredbama."
Iz magle ovoga svijeta netko vam se približava. Sve jasriije i
jasnije prepoznajete na njemu rane od čavala i trnove krune,
koji govore o tome da je on sve vaše grijehe preuzeo na sebe, i
uzijubio vas ljubavlju kojom vas nitko dosad nije ljubio.
Neka se vaš pogled upre u Isusa sve dok mu ne kažete iz
dubine srca: 'Moj Spasitelj, moj Gospodin i Bog moj!'
Vjerovati ne znači progutati određene dogme, jer "pastor tako
reče"; vjerovati znači upoznati Isusa Krista!"
"Ha," kažu neki, "ja ne mogu vjerovati jer pastori...." I tada
mi ispričaju neke priče o pastorima koji ih sablazniše. Jedan
imaše ljubavnu avanturu s nekom ženom. Drugi pobježe s
crkvenim novcem. Posvuda ima problematičnih pastora. "Zbog
toga više ne mogu vjerovati!" Na takve riječi pocrvenim, jer
dobro poznam sam sebe. Nisam pobjegao s crkvenim novcem,
ali kad bi me ljudi poznavali kao što seja poznam, ne bi ni mene
uzeli za ozbiljno. Sto onda reći u svezi s time?
Pažljivo saslušajte što ću vam reći. Nigdje u Bibliji ne piše:
"Vjeruj u svog pastora i bit ćeš spašen"; u Bibliji piše: "Vjeruj
u Gospodina Isusa i bit ćeš spašen." Pastor je - što nažalost nije
uvijek slučaj, jer ima takvih koji ne vrše svoju osnovnu funkciju
- ništa drugo do jedan obični putokaz k Isusu! Putokaz ponekad
može biti oštećen, nagnut i pomalo ispran od kiše, ali time ne
prestaje biti putokaz. Jasno, upotrebljiv je tako dugo dok mogu
vidjeti kuda on pokazuje. Što se mene tiče, ja ne bih slušao
nijednog pastora koji nije putokaz k Isusu, raspetom i uskrslom
Sinu Božjemu. Na putu prema cilju neću se ljutiti na putokaz
koji nije baš u najboljem stanju, ako mi pokazuje pravi put i
cilj. Moj je cilj doći do izvora milosti - Isusa Krista.
130

Biste li htjeli stati pred Boga na Sudnji dan i reći mu:
"Gospodine, nisam primio tvoje spasenje ni oproštenje grijeha,
jer pastor nije bio nizašto!" Zar bi htjeli tako stati pred Boga?
To me podsjeća na dječaka kome su se smrzle ruke pa reče za
svoga oca: "Tako mu i treba kad mi nije kupio rukavice!"
Ne, dragi prijatelji, krivo je kad netko kaže: "Ne mogu
vjerovati!"
Postoji jedna kolosalna rečenica u kojoj Isus kaže: "Svatko
tko želi vršiti volju mog Oca, znat će da li je moja nauka od
Boga." Pitanje je jedino u tome hoću li pripasti Bogu i poslušati
njegove zapovijedi.
4. Što učiniti kad ne možemo vjerovati?
a)	Molite Boga za prosvjetljenje!
On je blizu vas. Recite mu: "Gospodine daj mi vjeru. Pros-
vijetli me!" Budite sigurni da će vas čuti!
b)	Vjerujte da je on prisutan!
Isus je tu! Povucite se u osamu i recite mu: "Gospodine Isuse,
želim ti predati svoj život." Tako i ja napravih kad me u mojoj
bezbožnosti obuzeo strah od Boga koji me i doveo do Isusa.
c)	Čitajte Bibliju!
Odvojite barem četvrt sata dnevno za biti nasamo s Isusom!
Za to vrijeme čitajte Bibliju i slušajte što vam Bog ima reći.
Čitajte naglas! Tada podignite ruke i recite: "Gospodine Isuse,
imam ti toliko toga reći. Nisam zadovoljan sa svojim životom,
pomozi mi!"
d)	Potražite zajedništvo kršćana!
Potražite ljude koji žele biti istinski kršćani! Nemojte ostati
sami! Nema usamljenih putnika na putu prema nebu. Potražite
zajedništvo s kršćanima koji idu istim putem!
131

Kako uživati u životu ako nas
pritišću pogreške i krivnja?
U Württembergu imaju izreku koja glasi: "Više nema šale!"
Tim riječima i ja želim započeti ovo poglavlje: "Više'nema
šale!" Ovo je vrlo ozbiljno!
"Kako biti zadovoljni u životu kada nas neprestano pritišću
naše pogreške i krivnja?" Moram vam odmah reći da zaista
shvatite doslovce ove riječi: "...kada nas pogreške i krivnja
neprestano pritišću." Naše nas pogreške i krivnja zaista nepres-
tano pritišću. Zato me posebno raduje što mogu pisati o jednoj
stvari, o poklonu, koji čovjeka čini duhovno bogatim i presret-
nim. To je nešto što ne možete nigdje kupiti, nigdje na cijeloj
našoj planeti. I da ste milijarder koji ovog trenutka može
položiti na stol nebrojen novac, također to ne biste mogli
kupiti. Te se stvari ne možete dokopati ni uz pomoć veza, iako
je ponekad ono što se danas ne može kupiti, obično moguće
dobiti uz pomoć dobre veze. Tu divnu stvar o kojoj želim
govoriti ne možete dobiti, koliko god bile dobre vaše veze i
utjecajni vaši prijatelji.
Ne postoji ni mogućnost da do te divne stvari dođete sami.
To se može primiti samo kao dar. I ta velika i predivna stvar o
kojoj želim govoriti, nešto što se ne može kupiti ni dobiti
putem veze, zove se - oproštenje grijeha.
Možda ste razočarani sada kad vam otkrih b čemu se radi.
Možda ste očekivali da će to biti nešto sasvim drugo. Vjerojat-
no se pitate:
1. Treba li to meni?
Uvjeren sam da bi barem pedeset posto ljudi, da ih se upita
trebaju li oproštenje grijeha, reagiralo riječima: "Oproštenje
grijeha? Što će mi to?"
132

Nedavno mi neki mladi čovjek reče: "Živimo u vremenu u
kojem reklame određuju naše potrebe. Naši pradjedovi nisu ni
znali za žvakaću gumu i cigarete. Putem neprekidnih reklama
na televiziji, radiju i plakatima, dovedeni smo do toga da,
naprimjer, više ne možemo zamisliti život bez cigarete. Prvo je
stvorena potreba, a tada slijedi prodaja." Mladić nastavi pričati:
"Crkva radi to isto. Crkva kaže ljudima: Treba vam oproštenje
grijeha!' - i tada im ga prodaje. Razumijete li me? Nama to ne
treba, ali vi u crkvama u nama pobudite potrebu da bi nam tako
mogli prodati svoju 'robu'!" Nije li tako? Da sada zaustavite
nekoga na ulici, rekli biste mu: "Dobar dan! Kako se zovete?"
- "Meier!" - "Gospodine Meier, trebate li oproštenje grijeha?"
Tada bi gospodin Meier najvjerojatnije odgovorio: "Bah! Ono
što ja trebam su dvije tisuće maraka, a ne oproštenje grijeha!"
Nije li mladić bio u pravu? Da li bi bilo moguće u nekome
stvoriti potrebu koju on nikada nije imao i onda odgovoriti na
nju biblijskom naukom?
Moram vam reći da je to strašna pogreška, grozna zabluda.
Naša najveća životna potreba je oproštenje grijeha! Onaj tko
tvrdi da mu ne treba oproštenje grijeha, taj zasigurno ne poz-
naje svetog i strašnog Boga. Toliko se priča o Božjoj ljubavi da
jednostavno više ne znamo da je Bog, a tako piše u Bibliji,
strašan Bog! Ono što me šokiralo kad se probudili iz grešnog
života bijaše spoznaja: Boga se treba bojati! Onaj tko kaže: "Ja
ne trebam oproštenje grijeha!" nema pojma o živome Bogu, o
onome koji može i dušu i tijelo uništiti u paklu. Nemojte se
zavaravati, čovjek može zauvijek biti izgubljen! To kaže Isus
koji to svakako najbolje zna.
I da cijeli svijet kaže: "Mi to ne vjerujemo!" onda bi cijeli
svijet otišao u vječnu propast! Isus zaista zna najbolje o svemu
tome. On nas je upozorio da ne bismo izgubili pravo na vječni
život!
Pa ipak se ljudi, sa svim svojim grijesima, usude reći: "Nama
ne treba oproštenje grijeha! To crkva stvara potrebu koje,
ustvari, u nama ni nema!" Glupost! Ništa nam nije potrebnije
od oproštenja grijeha!
133

Ovdje moram ispričati jedan doživljaj. Jednom govorih na
velikom skupu u prekrasnom gradu Zurichu. Skup se održavao
u ogromnoj kongresnoj dvorani. Sva mjesta bijahu popunjena
tako da ljudi moraše stajati uza zidove. Dva gospodina mi
posebno upadoše u oči, jer se baš lijepo zabavljaše. Vidjelo se
po njima da dođoše na sastanak iz čiste radoznalosti. Jedan je
od njih imao lijepu "kozju" bradicu. Dopala mi se, jer pomislih:
"Šteta što ja ne mogu nositi takvu bradicu!"
Započevši propovijedati, činih to tako da bih privukao
pažnju baš te dvojice. I zaista slušaše zainteresirano. Ali tada
po prvi put spomenuh "oproštenje grijeha". Istog trena kada
spomenuh "oproštenje grijeha", opazih kako se gospodin s
bradicom podrugljivo nasmiješi i šapnu nešto svom prijatelju.
Kao što rekoh, bila je to ogromna dvorana. Obojica bijahu
daleko od mene. Nisam mogao čuti što ovaj reče svom prijate-
lju, ali po njegovu izrazu lica nagađah stoje to moglo biti. Bilo
je to nešto poput: "Oproštenje grijeha! Tipična pastorska
brbljarija!" I možda pritom pomisli: "Pa nisam ja zločinac!
Meni ne treba oproštenje grijeha!" -1 vi to mislite, nije li tako?
"Nisam ja zločinac! Ne treba mi oproštenje grijeha!" - Pretpos-
tavljam da je i on tako mislio.
Odjednom me obuze bijes. Znam da pred Bogom nije u redu
razbjesniti se, ali si ne mogoh pomoći. "Samo trenutak!" rekoh.
"Sada ću napraviti kratku stanku, a vi za to vrijeme odgovorite
u sebi sa 'da' ili 'ne' na pitanje koje ću vam postaviti: 'Želite li
se za cijelu vječnost odreći mogućnosti oproštenja grijeha zato
što sada mislite da ne trebate oproštenje grijeha? Da ili ne?'"
Pola minute tisuće ljudi, zajedno sa mnom, provede u potpunoj
tišini. Odjednom primijetili kako čovjek s 'kozjom' bradicom
problijedi u licu i nasloni se na zid. Toliko ga to pogodi!
Vjerojatno pomisli: "Sada, doduše, tvrdim: 'Ja nisam zločinac!'
Ali kad dođe vrijeme da umrem, kad više ne bude šale, tada bih
ipak rado imao oproštenje grijeha. Ne bih ga se htio odreći za
sva vremena." Slažete li se s njim? Ili ne?
Postoje izreke koje za svog života čuh nebrojeno puta. Jedna
od njih je: "Ne činim zlo i Boga se ne bojim!" Ali, zamislite, još
134

nikad ne čuh tako govoriti netkoga tko je mladi od četrdeset
godina. Mladi ljudi vrlo dobro znaju da im je život ispunjen
grijehom. Tek kad umrtvimo svoju savjest, dogodi nam se da
nam izleti takva besmislica. I kad mi netko kaže: "Ne činim zlo
i Boga se ne bojim!" ja mu odgovorim: "Vjerojatno si star oko
četrdeset godina. To što tako govoriš znači da pomalo postaješ
senilan. Znači da si potpuno umrtvio svoju savjest!" Tako dugo
dok nam savjest nije umrtvljena, sasvim pouzdano znamo da
ništa ne trebamo toliko kao oproštenje grijeha!
Prije nekoliko godina zateče se u Essenu američki rock
pjevač Bill Haley. Tisuće mladih sakupi se u Grugahalle slušati
Haleya i njegov "band". Već tijekom prve pjesme počeše,
polako ali sigurno, uništavati cijelu dvoranu. Kasnije
proračunaše da je napravljena šteta od šezdeset tisuća
njemačkih maraka. Jedan mi mladi policajac reče: "Sjediti u
prvom redu i morah se čvrsto uhvatiti rukama za sjedalo da ne
bih i ja sudjelovao u divljanju."
Slijedeći dan prolazih centrom grada. Ondje opazih trojicu
mladića koji mi izgledaše kao da su i oni bili na sinoćnjem
koncertu. Pridoh im i rekoh: "Dobar dan! Kladim se da ste
sinoć bili na Haleyevom koncertu!" "Naravno, gospodine pas-
tore!" "O," začudih se, "zar se poznajemo? Baš mi je drago!
Recite mi, molim vas, ne mogu razumjeti jednu stvar: zašto ste
uništili dvoranu?" I tada mi odgovore: "Ah, pastore Busch,
učinismo to iz očaja!" "Što?" upitah. "Iz očaja? Zbog čega ste
bili očajni?" Odgovoriše mi: "To ni mi sami ne znamo!"
Poznati danski teolog i filozof Soren Kierkegaard ispriča
svojedobno kako je kao dijete često izlazio s ocem u šetnju.
Ponekad bi otac zastao i zamišljeno pogledao svog sina. Tako
bijaše i jednom prilikom kad mu reče: "Drago dijete, u tvojoj
je nutrini prikriven očaj." Kada to pročitah, pomislih: "Kad je
netko četrdeset godina pastor u velegradu onda otkrije da je to
slučaj sa svakim ljudskim bićem."
Da li je vama poznat taj nutarnji životni očaj? Reći ću vam
odakle on dolazi. Poduzmimo malo istraživačko putovanje
kroz naša srca. Za to ću upotrijebiti jednu ilustraciju.
135

Kao pastor u mrskoj oblasti često se spuštah u rudnike. To
je prekrasno iskustvo. Dobijete radno odijelo, stavite zaštitnu
kacigu na glavu i tada uđete u dizalo i spustite se u dubinu;
naprimjer, do osme razine. Može li se dublje? Može, ali dalje
se nitko ne spušta jer je dolje "močvara". Ondje se skuplja sva
voda koja dotječe iz rudnika i rudari su to mjesto s razlogom
nazvali "močvarom". Otkad sam u Essenu samo jednom
doživjeh da je pukla sajla na dizalu. Tada se kabina 'dizala
survala u dubinu - u "močvaru". Užasno!
Ta "močvara" u rudniku posta mi slikom nas ljudi. Svi vi
znate da u našem životu postoji mnogo "razina". Naizgled
možemo biti veseli i odavati utisak da je s nama sve u redu, ali
u našoj nutrini je sasvim drugačije, čovjek se može smijati, i
biti potpuno tužan. Ponekad možemo izgledati kao da
shvaćamo život kao igru, no, duboko u nama, u našim dušama,
u našim srcima, skriven je duboki očaj.
Tako kažu liječnici i filozofi, tako kažu psiholozi i psihijatri.
O tome govore filmovi i romani. Nevjerojatno je kako se
ponekad manifestiraju očaj i strah. Jedan psihijatar mi reče:
"Nemate pojma koliko mladih ljudi dolazi u moju ordinaciju!"
Ipak se većina ljudi ne pita odakle dolazi očajanje i strah, već
ih se pokušavaju riješiti uz pomoć alkohola i droge. Mnogo bi
bolje bilo suočiti se s istinom.
To da se u dubini ljudskog srca krije očaj, nije suvremeno
otkriće. Nevjerojatna je činjenica da su pisci Biblije to tvrdili
prije skoro tri tisuće godina. No, osim dijagnoze, Biblija nam
otkriva i razlog zbog čega je to tako. Biblija kaže da smo od
Adamovog pada u grijeh udaljeni od Boga i da otada živimo
izvan svog elementa - a Bog je naš prirodni element u kojem
trebamo živjeti! Biblija još kaže da se mi, ustvari, bojimo
Božjeg suda i odgovornosti za vlastite živote. Ali najvažniji
uzrok dubokog očaja našeg srca ipak ostaju naši grijesi, naša
krivnja pred Bogom! To je najveći problem našeg života, prob-
lem koji ne možemo sami riješiti! Toga smo itekako svjesni.
Zato u našim srcima i postoji takav očaj.
Trebamo li oproštenje grijeha? Naravno da trebamo!
136

Ništa ne trebamo toliko kao oproštenje grijeha!
Što je grijeh? Grijeh je sve što nas odvaja od Boga. Mi smo
se rodili kao grešnici. Dopustite mi opet upotrijebiti jedan
primjer:
Dijete rođeno u Engleskoj za vrijeme druge svjetske vojne
sigurno nije imalo ništa protiv nas Nijemaca, ali je pripadalo
protivničkoj strani. Tako smo i mi, po naravi, rođeni na strani
koja je protivna Bogu - u ovome svijetu. Time smo od samog
rođenja odvojeni od Boga. Od tog smo vremena još više odije-
ljeni od Boga; time što između njega i sebe podigosmo zid
svojih grijeha. Svako kršenje Božjih zapovijedi je kao jedna
cigla koju dodajemo tom zidu. Stoga je grijeh neprijatna stvar-
nost s kojom živimo.
Moram vam ispričati kako postah svjestan da je grijeh
strašna stvarnost i da se nijedan grijeh ne može ispraviti. Imah
divnog oca s kojim bijah u jako dobrim odnosima. Jednog dana
bijah u sobici u potkrovlju naše kuće i učih za ispit, kad se
odozdo začu poziv: "Wilhelme!" Provirih kroz prozorčić i
upitah oca koji me zvao: "Što se dogodilo? Gdje gori?" "Moram
poći u grad", reče mi. "Zar me nećeš pratiti? U društvu je
ljepše!" "Ali, tata," rekoh mu odozgo, "upravo učim za ispit. Sad
mi baš ne odgovara nekamo ići." "Onda idem sam", odgovori
mi otac. Četrnaest dana nakon toga bijaše mrtav.
Tada je u nas još vladao običaj da mrtvac do pokopa ostane
u kući. Mi sinovi ostasmo bdjeti pokraj otvorenog lijesa. Bijaše
tiha noć. Svi spavaše. Ostah sam sjediti kraj otvorenog lijesa.
Odjednom se sjetih kako me prije dva tjedna otac zamolio za
pratnju u grad. Ali ja ga odbih! Pogledah ga i rekoh: "Ah, tata,
moli me još jedanput! Ako hoćeš ići ću i sto kilometara s
tobom!" Njegova usta ostadoše zatvorena. Odjednom shvatih:
taj moj mali propust je strašna stvarnost. Da na raspolaganju
imam cijelu vječnost, ne bih to mogao ispraviti.
Što mislite, koliko je grijeha u našim životima, koliko
propusta?! Kako ćemo biti radosni kad nas grijesi i propusti
neprekidno pritišću? Bez oproštenja grijeha ne možemo biti
zadovoljni u životu!
137

A kad umremo? Kako će biti onda? Želite li ponijeti svoje
grijehe sa sobom u vječnost? Često razmišljah kako će biti sa
mnom. U mojim je godinama sasvim prirodno razmišljati o
tome. Za sada me još zadržava jedna draga ruka. Ali dolazi
trenutak kad ću je trebati ispustiti. U tom će trenutku brod
moga života u tišini doploviti pred Boga - pred njegovo lice!
Vjerujte mi, to je upravo tako, odjednom se nađete pred
njim! Sa svim svojim grijesima, sa svim svojim propustima,
pojavite se pred živim, svetim Bogom! Zaprepastit ćete se kad
otkrijete: "Pa sa sobom sam donio sav svoj grijeh i sve svoje
propuste!"
Trebamo li oproštenje grijeha? Ne postoji ništa na ovome
svijetu što bi nam trebalo više od oproštenja grijeha! Ono nam
je potrebnije od svagdašnjeg kruha!
2. Gdje to mogu pronaći?
Postoji li nešto što može izbrisati prošlost? Ako postoji, gdje
se može naći?
Upravo vam ispričah priču o svom ocu. Svoju pogrešku više
ne mogah ispraviti. Razumijete li to? Mi nikako ne možemo
ispraviti svoju krivnju! Posljedice naših pogrešaka ostaju pred
Bogom! Napravljeno je nešto što će trebati platiti!
Isusov sljedbenik Juda proda svog Spasitelja za trideset
srebrnih novčića. Kad vidje što učini, odjednom mu sve posta
jasno: "Pogriješio sam!" Otiđe k ljudima kojima izda Isusa, vrati
im novac i reče: "Sagriješio sam. Uzmite natrag svoj novac.
Želim sve popraviti!" Slegnuše ramenima i odgovoriše mu: "Što
se to nas tiče? To je tvoja stvar!" I vi se možete obratiti kome
hoćete, ali će vam svatko odgovoriti: "To je tvoja stvar!"
No da li je moguće da nam grijesi i propusti budu izbrisani
i oprošteni? Gdje to postoji? Tko nam može dati oproštenje
grijeha?
Dragi moji prijatelji, na to nam pitanje odgovaraju svi Božji
ljudi iz Biblije. Od same Knjige postanka do Otkrivenja,
biblijska poruka je jasna - oproštenje grijeha postoji!
138

Gdje? Pođite opet sa mnom od jeruzalemskih vratiju do
brda Golgote. Ne obazirite se na okupljenu gomilu, niti na
dvojicu razbojnika, ne obazirite se na rimske bojovnike već
pogledajte čovjeka razapetog na srednjem križu. Tko je taj
čovjek u sredini? On nije čovjek poput nas. On jednom stajaše
pred okupljenom gomilom i reče im: "Tko mi može dokazati
kakvu krivnju?" Tada se ne nađe ni jedan čovjek koji bi mu se
usudio reći riječ. To se ne bi usudio pitati ni jedan od nas. Tada
ga odvedoše pred rimskog upravitelja Pilata i židovsko Veliko
vijeće. Ni oni ne nađoše ništa za što bi ga osudili. On nije jedan
od nas. Njemu ne treba oproštenje grijeha. A ipak je visio na
križu?! Tko je taj čovjek? On ne potječe iz našeg svijeta već je
došao iz jedne druge dimenzije, iz Božjeg svijeta. Ja govorim o
Isusu, Sinu Božjem. On visi na križu!? Zašto? Zbog koga?
Dragi prijatelji, Bog je pravedan. On mora kazniti grijeh. On
je naše grijehe stavio na Isusa, svoga Sina, i na Isusu ih osudio.
"Kazna je bila na njemu radi našega mira!" To je najveća poruka
Biblije: Isus je umjesto nas podnio Božju kaznu za grijehe da
bismo mi mogli imati mir! Eto, tu je oproštenje grijeha!
Gdje se mogu riješiti svojih grijeha? Gdje mogu dobiti mir
s Bogom? - Pod križem! "Krv njegova Sina, Isusa Krista, čisti
nas od svakoga grijeha." Neka nam Bog pomogne prihvatiti tu
činjenicu!   ,
Iz tiska je izašla zanimljiva knjiga koju napisa amerikanac
William L. Huli. Bijaše to pastor koji je trinaest puta posjetio
višestrukog ubojicu Adolfa Eichmana dok ovaj bijaše u zat-
voru. U uznici je vodio duge razgovore s njim i pratio ga do
vješala, kada je nad njime izvršena smrtna kazna. Bijaše
prisutan čak i kada njegov pepeo bi bačen u Sredozemno more.
Sadržaj svojih razgovora s Eichmannom objavi pod nazivom
"Bitka za dušu". Na početku knjige piše: "Moj cilj bijaše spasiti
tog strašnog grešnika, da ne otiđe u pakao. Potresno je kako
taj čovjek koji, sjedeći za svojim pisaćim stolom, posla u smrt
milijune ljudi i uvuče svijet u užasnu patnju, do posljednjeg
trenutka govoraše: 'Ne trebam nikoga tko bi umro za mene. Ne
treba mi oproštenje grijeha. Ja ga ne želim.'
139

Da ne želite i vi ići Eichmannovim stopama i umrijeti na
takav način? Ne? Ako ne želite, tada se svim srcem obratite
Isusu, Sinu Božjem, koji nam jedini na svijetu može oprostiti
grijehe, koji je umro za to da bi svojom smrću platio sve što
smo mi skrivili!
Tijekom tih razgovora s Eichmannom, pastor Huli se bojao
ponuditi tom čovjeku spasenje po krvi Isusa Krista. Može li,
ustvari, jedan takav čovjek dobiti oproštenje grijeha? - Da!
- Da! - "Krv Isusa Krista, Sina Božjega, čisti nas od svih grijeha."
Ali ja ga moram upoznati, zamoliti ga za oproštenje i čvrsto
prihvatiti činjenicu da je on na križu platio za njih. I tada će biti
kao što pjesma kaže:
"Dragocjena Kristova krv,
od grijeha čisti me."
Biblija donosi nove ilustracije da bi nam objasnila kako
razapeti i uskrsli Gospodin Isus oprašta grijehe. Nadam se da
znate kako Isus ne osta u grobu već uskrsnu nakon tri dana.
Uzmite za primjer jamca. Jamac je čovjek koji garantira da
će platiti moj dug ako ja ne budem u mogućnosti podmiriti ga.
Netko mora platiti! U životu je uvijek tako, dug ne ostaje
nenaplaćen - netko ga uvijek mora platiti! Kroz svaki grijeh
koji počinimo u životu, obvezni smo Bogu. Biblija kaže: "Smrt
je plaća za grijeh." Bog zahtijeva da za svoje grijehe platimo
životom. I tada dolazi Isus i odlazi u smrt za naše grijehe da
bismo mi mogli imati život. On je naš jamac pred Bogom.
Preostaju vam samo dvije stvari: ili ćete sami platiti za svoje
grijehe u paklu ili ćete doći k Isusu i reći mu: "Gospodine Isuse,
želim prihvatiti da si ti platio za moje grijehe!"
Ernst Gottlieb Woltersdorf reče u jednoj pjesmi:
"Ostadoh bez riječi...
tad jamac se pojavi
što grijehe mi ponese.
Dug moj preuze na sebe
i cijelog ga isplati.
Od cijele hrpe grijeha
ne ostade ni trun."
140

Ta se istina lijepo može ilustrirati biblijskom slikom otkup-
nine. Zamislimo čovjeka kojeg uhvatiše trgovci robljem. On ne
može otkupiti samoga sebe. I tada na tržnicu robova dođe
ljubazni gospodin i ugleda izložene robove. Srce mu zakuca
jače i on upita: "Koliko vrijedi ovaj rob? Želim ga otkupiti da
bude slobodan!" Od kojeg će trenutka rob biti slobodan? Od
trenutka kad za njega bude isplaćen i posljednji novčić.
Gospodin Isus je na Golgoti platio i poslijednji novčić! Ono
što vam preostaje je to prihvatiti i reći: "Gospodine Isuse,
stavljam pred tebe sve svoje grijehe i vjerujem da si ti platio za
svaki moj grijeh." Isus otkupljuje! Isus oslobađa robove!
Philipp Friedrich Hiller pjeva:
"Grijesi su oprošteni.
To riječ je života
izmučenu duhu."
Biblija donosi nove i nove slike. Ona upotrebljava i sliku
pomirenja. I najzaostaliji divljak zna da mu je potrebno
pomirenje. Zbog toga u svim religijama postoje svećenici koji
prinose nekakvu žrtvu pomirnicu. Ali Bog znade i priznaje
samo jednu Žrtvu pomirnicu: "Evo Jaganjca Božjeg koji
oduzima grijehe svijeta!" Mnogi svećenici prinješe velik broj
žrtava. Isus je svećenik koji pomiruje s Bogom! On je i žrtva
putem koje je moguće pomiriti se s Bogom. Samo nas on može
pomiriti s Bogom!
Albert Knapp reče u jednoj pjesmi:
"Vječno pred očima mi prizor
kako on, ko' tiho janje,
krvav sav i blijed,
na drvu križa visi tam'...
I na me pomisli
kad kriknu: 'Svršeno je!'"
Naredna biblijska slika je pranje. Jedan kršćanin napisa
drugome: "On nas uzljubi i svojom nas krvlju opra od naših
grijeha." Poznata vam je priča o izgubljenom sinu koji na koncu
završava u prljavštini - među svinjama. Koliko je samo ljudi
završilo među svinjama! Na to se može reći samo: šteta za njih!
141

Ali izgubljeni sin dođe k sebi i otrča, onakav kakav bijaše,
kući, u očev zagrljaj. On se nije prvo okupao, kupio odijelo i
nove cipele. Dođe onakav kakav bijaše. Tada ga otac očisti i
dade mu novo odijelo. Mnogi ljudi misle da se prvo moraju
popraviti, pa tek onda mogu postati kršćanima. To je kata-
strofalna zabluda. K Isusu moramo doći ovakvi kakvi jesmo:
prljavi. A kako je samo prljav i jadan naš život! Dođite k Isusu
onakvi kakvi jeste! On će vas oprati i bit ćete čisti! On će učiniti
sve novo! "Krv Isusa Krista, Sina Božjega, čisti nas od svakoga
grijeha." Tako to svjedoči apostol Ivan. Tim riječima možemo
i mi posvjedočiti!
Ne mogu vam sada navesti sve biblijske slike. Mislim* da bi
bilo mnogo bolje da sami počnete čitati Bibliju, tako da bolje
upoznate tu divnu poruku o oproštenju grijeha.
Kako ćemo biti sretni u životu ako nas neprestano pritišću
naši grijesi i prijestupi? Ne možemo to postići tako dugo dok
se ne riješimo tog tereta!
Tereta grijeha mogu se riješiti samo kad pronađem Isusa i
kroz njega doživim oproštenje grijeha! Tada nestaju i naši
strahovi i onaj duboki očaj koji nas je do tada ispunjavao. Kad
primite Isusa bit će vam kao da ste izašli iz mračnog podruma
straha na proljetno svjetlo Božje milosti. To je ono što vam
želim od sveg srca.
Dakle, trebamo li oproštenje grijeha? Naravno! Gdje ga
možemo dobiti? Kod Isusa: razapetog i uskrslog Spasitelja!
/
3. Kako dobiti oproštenje?
Sada, nadam se, neki od vas razmišljaju: To je prava stvar!
Zasigurno je predivno imati oproštene grijehe! Ali, kako doći
do toga? Nijedne novine ne izvješćuju o tome, nijedan moderni
roman ne donosi nešto o toj temi, pa ni u filmovima još ne
vidjeh da bi se govorilo o tome. Kako doći do toga?" Da, zaista,
kako doći do toga?
Tu ni jedan drugome ne možemo biti od velike pomoći.
Najbolje je da se još danas povučete na neko tiho mjesto i
zazovete Isusa. On uskrsnu i danas je živ! U Bibliji su ljudi koji
142

postaše vjernicima opisani ovim riječima: "...svi koji su zažvali
Isusovo ime". Učinite i vi to: pozovite Isusa!
Da li vam je poznat izraz 'nazvati'? Naziva se telefonom. A
jeste li znali da vi imate direktnu vezu s Isusom?! Ta je veza već
dugo mrtva! Imate direktnu vezu s Isusom a možda to još
nikada niste koristili! To je žalosno! - Pozovite ga sada! Ne
trebate dugo birati broj. Recite samo: "Gospodine Isuse!" - i on
je već na liniji. On je već tu! To je ono što nazivamo molitvom.
A što ćete reći? - Jednostavno recite sve što vam leži na srcu!
Recite mu: "Gospodine Isuse! U grešnim sam odnosima s
jednim muškarcem. Ne mogu se sama osloboditi grijeha u
kojem živim. Ne mogu više živjeti u grijehu, pomozi mi, molim
te!" - "Gospodine Isuse! Teško mije preživjeti mjesec s plaćom
koju zaradim na ovom radnom mjestu. Ne znam kako drugi
mogu uopće preživjeti. Ne mogu više izdržati tu neizvjesnost.
Molim te, pomozi mi!" - "Gospodine Isuse! Nevjeran sam
svojoj ženi. Ne mogu se popraviti. Gospodine Isuse, pomozi
mi!" - Razumijete li to? Na toj liniji Isusu možete povjeriti ono
što ne možete ni jednom čovjeku. On vas sluša. Olakšajte se!
To je pravo oslobođenje. Recite mu sve svoje grijehe.
Upitajte ga: "Gospodine Isuse, onaj pastor Busch reče da
tvoja krv čisti od svih nečistoća. Da li je to istina?" Recite mu
to. Nazovite ga još danas. Počnite razgovarati s Isusom putem
linije koja tako dugo nije bila upotrebljavana. Ostanite stalno
na liniji! Vi možete razgovarati s njim. Pridružite se ljudima
koji su "zažvali ime Isusovo"!
"Da," reći ćete, "ja ću mu sve reći, ali neću čuti ni riječi od
njega!" - Mogu vam reći da se varate! - Pazite, sada ću vam reći
na kojoj liniji trebate govoriti s njim. Nabavite Novi zavjet i
čitajte ga. Kasnije čitajte Stari zavjet. Ali nemojte njime
započeti, pretežak je za početak. Počnite s Novim zavjetom, s
Ivanovim evanđeljem. Tada čitajte Lukino evanđelje. Čitajte
evanđelja kao što čitate tiskovna izvješća. Tada ćete shvatiti:
"Pa to On govori!" - Po tome se Biblija razlikuje od ostalih
knjiga, po tome što nam putem te linije govori živi Gospodin.
143

Jedan čovjek mi reče: "Kad želim čuti Boga, odem u Sumu."
Ja mu odgovorili: To je glupost! Kad ja idem u šumu tada
slušam šum lišća, pjev ptica i žubor potoka. To je prekrasno.
Ali mi šuma ne može reći jesu li moji grijesi oprošteni, kako
zadobiti čisto srce, i da li sam u Božjoj milosti. To mi Bog može
reći jedino kroz Bibliju."
Odvojite barem petnaest minuta dnevno za Isusa. Tada ga
zazovite i sve mu recite: "Gospodine, danas imam toliko važnih
stvari za obaviti. Sam to ne mogu privesti kraju." Razumijete
li? Recite mu sve! Tada otvorite Novi zavjet i pročitajte pola-
poglavlja. "Gospodine Isuse! Sada ti govori!" Odjednom će
vam Bog poslati svoju riječ. Reći ćete sami sebi: "To je za
mene." Podcrtajte to. Najbolje da pokraj toga napišete i datum.
Jednom prilikom, još kao mladić, posjetih jednu veliku
obitelj. Na glasoviru u salonu stajaše Biblija. Uzeh ju u ruke i
prolistah. Mnogi stihovi bijahu označeni crvenom i zelenom
bojom, a pokraj njih ispisani datumi. Tada upitah: "Kome
pripada ova Biblija?" "Našoj Emi", rekoše mi ukućani.
Pogledah Emu - i oženih se njome! Takvu djevojku htjedoh za
ženu. Djevojku koja prihvati da Isus govori s nama putem te.
linije i nikako drugačije.
Pozli mi videći kako se danas ljudi svađaju oko Biblije. Oni
kažu: "I Bibliju su napisali samo ljudi", i još kojekakve gluposti.
Već mi je to dosadno slušati!
U prvoj svjetskoj vojni jedno vrijeme bijah telefonist. Tada
još ne poznavasmo bežičnu vezu. Imasmo male uređaje na koje
bijaše pričvršćena žica. Jednoga dana morah otići do
promatračnice na nekom brdu. Ondje još ne bijaše sagrađen
nikakav zaklon, pa legoh na zemlju dok spajah žice na bateriju.
Odjednom preko brda naiđe lakše ranjeni vojnik. Povikah mu:
"Čovječe, baci se dolje! Otkrili su nas! Uskoro će zapucati!" On
se baci na zemlju, dopuza do mene i reče mi: "Lakše sam ranjen
i sada će me poslati kući na oporavak... Hej, pa ti imaš stari
aparat!" "Da," promrmljah, "stari model." "Kontakti su mu
oštećeni!" "Da," potvrdih, "kontakti su mu oštećeni." "Gle, tu
mu nedostaje jedan dio!" reče. U meni zakipi. "Začepi. Nemam
144

vremena slušati tvoje kritiziranje! Moram uspostaviti vezu!"
Isto je tako i u vezi Biblije. Ja želim slušati Isusov glas, i tada
dođu ljudi govoreći: "I Bibliju su napisali samo ljudi!" Na to
mogu odgovoriti jedino: "Ušutite! U njoj ja slušam Isusov
glas!"
Ne dajte od sebe praviti budale! Isus nam govori putem te
linije! Tražite društvo ljudi koji žele ići istim putem!
Vidite, razgovarajući s ljudima velim im te stvari a oni uvijek
reagiraju riječima: "Ah, to je za stare bakice. U crkvama su sami
starci." Zato se radujem da za ovih posljednjih trideset godina,
tijekom kojih bijah omladinski pastor, upoznah mnoge mlade
ljude koji vam mogu potvrditi sve ovo što vam ispričah: da
postoji oproštenje grijeha, da je moguće razgovarati s Isusom
i da on odgovara.
Potražite zajedništvo s ljudima koji također imaše doživljaje
s Isusom. Lako je pronaći ljude koji žele poći zajedno s Isusom
putem koji vodi u nebo.
I sada, Isus stoji pred vama i govori vam: "Dođite k meni svi
koji ste umorni i opterećeni, jer vas grijesi i prijestupi nepres-
tano pritišću. Ja ću vam dati odmor! Ja vam mogu pokloniti
oproštenje grijeha!"
145

Kako uživati u životu kad mi
drugi idu na živce?
Mislim da ćemo se svi složiti kako nam u svakodnevnom
životu ljudi često "idu na živce". Rijetki su dani, a da nas nitko
ne iritira. Usudio bih se reći da ne postoji nitko kome drugi ne
"idu na živce". To je nešto što je uobičajeno među ljudima.
Ali nemojte misliti da samo nas živciraju drugi ljudi, i mi
idemo drugima na živce. Nisam li u pravu? O da, mi idemo jedni
drugima na živce! No, ne svi. Moja mi žena, naprimjer, ne ide
na živce. Ali postoje drugi koji me zaista iritiraju. I vas? Pa
naravno!
I tako jedni druge mučimo: u obiteljima, u susjedstvu, na
poslu, pa čak i u kršćanskim krugovima, idemo jedni drugima
na živce. Cijeli svijet pati od "ideš-mi-na-živce" sindroma.
Postoje ljudi koji bi mogli reći: "Ne bih imao nikakvih
problema u životu kad pokraj mene ne bi bio taj i taj!" Tada taj
drugi nije samo trn u oku, već trn u životu. I zato trebamo
razmišljati o pitanju: "Kako biti zadovoljni u životu kada nam
drugi idu na živce?"
Dragi prijatelji, to je inače samo dio jednog mnogo većeg
problema od kojeg pati čovječanstvo. To je kao kad netko
kašlje, a u stvarnosti ima ozbiljnu infekciju na plućima. Tu ne
pomažu bomboni za iskašljavanje. Takva se osoba mora
podvrgnuti temeljitim pretragama i drugačijoj terapiji! Mislim
da je ta slika dovoljno jasna za objašnjenje te pojave. To što
jedni drugima "idemo na živce" je samo znak da nešto ne valja
s čovječanstvom. Razlog za to je mnogo dublji nego kad,
naprimjer, kažemo da je naša susjeda malo nepristojna. Stoga
želim tu pojavu postaviti u njezine prave okvire. Želim vam
pokazati da je "ideš-mi-na-živce" sindrom, simbol bolesti
čovječanstva.
146

1. Svyet u kojem živimo
Svoj svjetonazor dugujem Bibliji. Nalazim kako je jedino
Biblija dostojna da na njoj temeljim tako važnu životnu stvar -
svoj svjetonazor. Većina svjetonazora biva zaboravljena nakon
dvadesetak godina.
Biblija kaže: Bog stvori svijet koji bijaše savršen. Adamu Eva
nije išla na živce, kao ni Adam Evi. U novostvorenom svijetu
je vladao potpuni sklad. Ni živi Bog nije išao ljudima na živce,
naravno, ni oni njemu. Svi su živjeli u skladu: Bog i ljudi, i ljudi
međusobno. Tada još nije postojao nikakav jaz.
Ali prema biblijskom izvješću, na početku ljudske povijesti
događa se užasna katastrofa. Biblija to naziva čovjekovim
padom. Rečeno je kako čovjek bijaše podvrgnut kušnji. Naime,
nije smio okusiti plod s određenog drveta u Edenskom vrtu.
Bog mu to zabrani. Ali mu to ne dade mira. Mogao je birati - i
izabrao je zlo, neposlušnost. Kušao je zabranjeno voće. U tom
trenutku sve propadne - čovjek je pao u grijeh i dotadašnji divni
svijet se izmijenio..
Bog i ljudi prekinuše međusobne odnose. Bog istjera čov-
jeka iz raja i na ulazu postavi kerubina s plamenim mačem da
čuva pristup drvetu života. Od tada smo i mi odvojeni od Boga.
Od tada idemo Bogu na živce - i Bog nama. Pokušajte raz-
govarati s ljudima o Bogu. Začas će postati nervozni: "Prestani
s tom temom! Čak ni ne znamo postoji li Bog!" - Između Boga
i nas je nepremostiva provalija.
Tog se trenutka raspaše i dobri odnosi među ljudima. To je
ubrzo došlo do izražaja na djeci Adama i Eve. U to doba ljudi
počeše ići jedni drugima na živce.
Bijahu dva brata. Puno puta se dogodi da upravo braća teško
podnose jedan drugoga. Kajin i Abel, braća o kojoj govorimo,
bijahu vrlo različiti. Ustvari, teško bi bilo reći zašto je to tako.
Jednog dana je Kajin, koji bijaše zemljoradnik, radio motikom
u polju. Putem naiđe Abel. Mogu zamisliti kako se u Kajinu
sve okrenu: "Ne mogu više gledati ovog podmuklog slabića!"
Abel mu priđe i reče nekoliko riječi. Kajin podiže motiku i
147

udari njome u lice koje je toliko mrzio. Dođe k sebi tek kad mu
brat beživotno ležaše pod nogama.
Dragi prijatelji, mi smo svi civilizirani i ne ubijamo jedni
druge motikama. Ali kad čitate novine, vidjet ćete da se takve
stvari ipak događaju. Sjetite se samo velikih suđenja nacis-
tičkim vojnim zločincima. U osnovi je to isti onaj Kajinov
grijeh - mrzim ljude! I tako poubijaše stotine tisuća ljudi!
Kajin dođe k sebi ugledavši pred sobom mrtvog Abela. Malo
se uplaši. No brzo se dosjeti: iskopa rupu i u nju dovuče leš,
prekri ga zemljom, osvrnu se i zaključi da ga nitko ne vidje.
Mi, ljudi, često mislimo da se ono što nitko ne vidje nije ni
dogodilo. Što mislite koliko samo mračnih i stravičnih priča
nose ljudi sa sobom, u svojoj nutrini!
Kajin pobježe s tog mjesta. Posta mu neugodno i bijaše
zabrinut. Odjednom začu kako ga netko zove po imenu:
- "Kajine!" - "Tko bi to mogao biti?" - "Kajine!" - Koža mu se
naježila. Odjednom shvati tko ga zove: živi Bog! On bijaše
ondje kad ubi Abela! On sve vidje! - "Kajine!!! Gdje ti je brat,
Abel?" - No Kajin se još nije namjeravao predati: "Nisam ja
dadilja svom bratu Abelu! Trebam li ja biti čuvar svome bratu?"
"Kajine," reče Bog, "krv tvoga brata iz zemlje k meni viče."
Ova pripovijest savršeno jasno pokazuje kako je s čovje-
kovim padom u grijeh sve propalo. Sveze među ljudima su
pokidane; jedni drugima idemo na živce. Odnosi između Boga
i čovjeka su uništeni. Bog je išao Kaj inu na živce, baš kao što i
danas ide mnogima na živce. Ali svojih se bližnjih ne možemo
riješiti, kao što se ne možemo riješiti ni Boga! Takav je svijet
u kojem živimo!
2. Riječi ne pomažu
Točno, tu ne pomaže razgovor. Posebno je od slabe pomoći
razgovor o "dragome Bogu". Između Boga i nas je zid, bolje
rečeno - provalija. Za vrijeme vojne, kada je gorjela moja kuća
zajedno s pola Essena, jedna žena navali na mene vičući: "Kako
vaš Bog može to dopustiti?" Odgovorili joj: "Moj Bog to može.
Možda je Bog vaš neprijatelj!"
148

Od čovjekova pada u grijeh odnosi između Boga i čovjeka
su uništeni! Odvojeni smo od Boga i od ljudi. I to je pravi razlog
zašto nam ljudi idu na živce. Ako imate susjedu koja vam ide
na živce, tada to potječe od čovjekova pada u Edenu. To znači
da smo mi pali ljudi i da smo odvojeni od Boga. Tu ne pomažu
nikakvi razgovori ni dobri savjeti.
Nedavno bijah na švicarskoj granici. Ondje je izvješen lijep
plakat na kojemu je poruka: "Zajedno je bolje!" Pročitavši to,
pomislih: "Naravno! Ali mi plakat neće nimalo pomoći kad mi
netko ide na živce!" Ili poruka koju, također, vidjeh na jednom
plakatu: "Budite ljubazni prema drugima!" Amerikanci svuda
vješaju plakate na kojima piše: "Keep smiling!" - "Smjesi se!"
no to nimalo ne pridonosi da bi se nešto u osnovi promijenilo
u ljudskim odnosima! Nisam li u pravu? Ne, tu riječi ne
pomažu!
Sjećam se kako, još kao mlad student teologije, često
posjećivah jednu obitelj u kojoj svi rođaci bijahu međusobno
zavađeni. Živješe u istome selu, ali bijahu potpuno razjedinje-
ni. Na moje veliko iznenađenje, jedne ih večeri uspjeh skupiti
sve zajedno i pokušah ih pomiriti. Mnogim lijepim riječima ih
poticah na prekid neprijateljstava. Do jedanaest sati navečer
svi se pomiriše i pružiše ruke. Bijah tako sretan da rekoh sam
sebi: "Ti ćeš postati vrijedan pastor, dobro si započeo."
Radosno otiđoh kući i tu noć posebno dobro prospavah.
Drugo jutro sretoh jednu ženu od onih što se pomiriše prošle
večeri i rekoh joj: "Kako je prošle večeri bilo lijepo!" "Lijepo?"
začudi se mojim riječima. "Zar ne znate što se dogodilo?"
Problijedih i upitah je: "Što se dogodilo?" - Kad se vraćahu
kućama, ponovo se posvadiše. Ova nova svađa bijaše gora od
one prethodne! - Smiješno vam je? Meni nije bilo smiješno.
Odjednom shvatih užasnu ozbiljnost čovjekova pada - zbog
kojeg smo u sukobu s Bogom i jedan s drugim. Ne, tu ne
pomažu nikakvi razgovori.
Ljudi mi često pišu: "Dragi gospodine pastore, u tom i tom
mjestu imam rođake koji žive u međusobnoj zavadi. Biste li ih
htjeli posjetiti?" Takve prijedloge najčešće odbijam jer dobro
149

znam kako nema koristi otići i pokušavati ih miriti. Sjetite se
samo ljudi koji vama idu na živce. Mogao bih vam dugo pričati
što da učinite, ali bi to bilo bez ikakve koristi. To je tragično,
iako je, kad malo bolje razmislimo, upravo smiješno.
Opet tako jednom prilikom posjetih neku obitelj. Sjedih s
domaćinom, kad uđe njegov sedamnaestogodišnji sin;
neuredan, u iznošenom blue-jeansu, poduže kose... Primjetih
da otac samo što nije eksplodirao. "Pogledajte ga!" reče. "Samo
ga pogledajte!" Otac inače bijaše vrijedan i pošten službenik.
Možete zamisliti kako se u njemu sve okrenulo kad je ugledao
tog svog "huligana".
Ili uzmimo, naprimjer, jednu dragu majku, kršćanku, koja
je pomalo staromodna i vrlo stroga. Njena se kćerka
našminkala. "Kako mi ide na živce!" veli majka. - "Kako mi ide
na živce!" rekla je kćerka.
Nije li posvuda tako? Sretoh čovjeka koji se rastajao od
žene. Rekoh mu: "Znate li da je razvod grijeh?" ."Gospodine
pastore! Ide mi na živce kako moja žena srče juhu!" odgovori.
Nalazite li da je to smiješno? Ja mislim da je to strašno!
Možda mislite: "To su sitnice?" - Sitnice? To su pokazatelji da
je u doba Adamova pada svijet otpao od Boga i da mi sada
živimo u palom svijetu - kao ljudi bez Boga!
To, "ideš-mi-na-živce", ponekad može izgledati vrlo ružno.
Poznam jednu mladu djevojku iz Essena koja boluje od multi-
ple skleroze i koja je potpuno paralizirana zbog te grozne
bolesti. Stanuje u jednoj maloj kući. U stanu do nje stanuje
neki objesni mladić koji svake večeri od pola osam do jedanaest
sati gleda televiziju i to uz najjaču glasnoću. Jadna bolesna
djevojka mora slušati te zvukove koji joj dolaze kroz tanki zid
između njihovih stanova. Već je molila čovjeka: "Molim vas,
stišajte malo televizor!" - Klipan je stavio još glasnije. Zamis-
lite to! Tako je išlo iz godine u godinu, iz večeri u večer, iz sata
u sat. - Takve smo mi zvjeri, da, baš zvjeri! Možete li zamisliti
kako je jadnici taj čovjek išao na živce? I njemu je, naravno,
djevojka išla na živce. Vodili su neprekidnu borbu kroz zidove,
borbu koja im je život učinila neizrecivo teškim!
150

Jednom sam, još kad bijah vrlo mlad pastor, morao
pripremiti sto pedeset firmanika. Počeh tako da ih posjećivah
u domovima. Živješe u iznajmljenim kućama. U prvog bijaše
svađa u kući, u drugog svađa u kući, u trećeg svađa u kući...
Jednoga dana, za vrijeme pouke, rekoh neka ustanu oni kod
kojih nema svađe. Ustaše samo troje ili četvoro. "Jao," rekoh,
"pa zar je u svih ostalih svađa?" - "Da", odgovoriše. "Kako to da
u vas nema svađe?" upitah ih. "Mi živimo sami!" odgovoriše.
Takvo je stanje stvari. I kako onda biti sretni i zadovoljni,
stvarati i privređivati, uza sve te napetosti i nervozu u kojoj
živimo! Boli nas kad nam nešto padne na nogu, ali kad nam
netko neprestano ide na živce, tada je to nepodnošljivo.
3. Bog nam želi pomoći!
Kad vam ne bih imao za reći ništa drugo do ono što je
prethodno rečeno, tada bi bilo bez smisla i započinjati ovu
temu. Ali imam jednu nevjerojatnu novost za vas: u svoj toj
kaljuži nervoze, napetosti i međusobnih netrpeljivosti
pojavljuje se Bog sa svojim bezgraničnim milosrđem. Čitav
ovaj jadni svijet leži razgolićen pred očima Božjim, ali Bog ne
ostaje po strani, on nam želi pomoći.
On dolazi na čudesan način. To je poruka Biblije, poruka
koja ostavlja bez daha. Bog je uništio zid koji stoji između njega
i nas, i došao k nama u osobi Isusa Krista! I kad ljudi današnjice
odbacuju evanđelja kao nepotrebna, tada to ne znači kako su
ona zaista nepotrebna, već je to još jedan dokaz ljudske glupos-
ti. - Zašto? - Zato jer je Isus naša jedina šansa! Što bi još Bog
trebao učiniti, osim stoje srušio zid koji nas je odvajao od njega
i što nam je dao svog Sina, koji nas može osloboditi od ovog
neprirodnog načina života? Kada se u našem životu pojavi Sin
Božji, cijela se situacija potpuno mijenja!
a) Isus nam daruje mir s Bogom
Htio bih odmah naglasiti: u Isusu je sve povezano. Isus nije
bio poput nas, odvojen od Boga. Isus je Sin Božji. Nedavno mi
netko reče: "Isus bijaše čovjek poput nas, ništa više od nas, osim
što bijaše osnivač religije." Ja mu odgovorili: "Vi očito mislite
151

na neku drugu osobu. Ja govorim o onome koji reče: 'Vi ste
ovosvjetski, ja sam s neba."1 Da, ja govorim o njemu - Sinu
živoga Boga, koji je jedinstven, potpuno različit od nas;
božansko biće koje je došlo na ovaj izgubljeni i prokleti svijet.
On nije odvojen od Boga. Njemu nitko ne ide na živce. Njemu
ni Juda, koji ga izdade, nije išao na živce. Isus je do samog konca
ljubio Judu! Želio bih da Isusov život gledate iz ove perspek-
tive: njemu nitko nikada nije išao na živce!
U Novom zavjetu je zapisana prekrasna priča o večeri kada
je Isus posljednji put prije smrti blagovao zajedno sa svojim
učenicima. Vjerojatno vam je poznato da na istoku ljudi u to
doba ne sjediše za stolom, kao mi danas, već ležaše na tepisima
oko niskog stolića. Ne mogu nikako predstaviti kako su pritom
mogli jesti. U svakom slučaju mi danas ne bismo mogli jesti
ležeći i koristeći se nožem i viljuškom. Ali oni su tako jeli. Prije
no što bi polijegali oko stola, izuli bi sandale i oprali noge.
Učenici taj dan dugo hodaše s Isusom. Navečer bijahu jako
umorni pa samo skinuše sandale i polijegaše po podu. Mogu
zamisliti kako je Petar pogledao Ivana davši mu znak okom:
"Netko mora donijeti vodu i spužvu i oprati nam noge. Ti si
najmlađi pa bi to mogao učiniti! Ide mi na živce kako se ti,
Ivane, uvijek želiš izvući!" Ivan slegnu ramenima i pomisli: "Taj
Petar mi već ide na živce. Uvijek se okomljuje na mene jer sam
najmlađi. Mogao bi jednom i Jakov donijeti vodu i spužvu i
oprati nam noge!" A Jakov pomisli: "Zašto bih ja to morao? Ja
sam od onih koje Isus najviše ljubi. Neka Matej to učini!" U
tom trenutku jedan drugome počeše ići na živce, jer se svaki
ugibao onome što je trebalo učiniti.
Tada se podiže Isus. Učenici se zapanjiše: "Neće valjda on?!"
- Da, on će to učiniti. Vrati se opasan ubrusom, poput sluge, s
posudom vode i spužvom - i opra noge svakom od učenika. I
Judi! I Petru! I Ivanu! I Jakovu! I Mateju! Ja bih još dodao: i
meni! - To je Isus! U njemu je silni Bog, a on ipak ljubi svakoga,
pa i najmanjeg čovjeka.
Moram vam predstaviti Isusa onako kako ga ja vidim, kako
visi na golgotskom križu! Htio bih da vas mogu odvesti do tog
152

brdašca, nedaleko od jeruzalemskih vratiju, gdje buci svjetina,
gdje stoje rimski bojovnici s kopljima u rukama, gdje se iznad
njihovih glava uzdižu tri križa. - Onaj na srednjem križu je taj
kojega vam želim predstaviti. Onaj s krunom öd trnja. Dragi
prijatelji, na tom prokletom križu on umire za vas, da bi vas
izbavio iz ove bijede gdje drugima idete na živce, gdje sami sebi
idete na živce, gdje jedni drugima idete na živce. On umire da
bi vas mogao izvući iz tog gliba i pomiriti vas s Bogom.
Da li želite da Bog odstrani sve što se ispriječilo između
njega i vas? Tada dođite pod Isusov križ. Taj bus, koji je umro
za vas i koji je uskrsnuo za vas, Božja je ponuda mira. Odbacite
sve svoje sumnje (a mnogo je sumnji u vama), daleko od sebe!
I bacite se u naručje tom Isusu! Bacite sve nekadašnje grešne
veze i svu svoju krivnju pred Isusove noge! Moći ćete to ako
samo podignete svoj pogled na Raspetoga. Dajte mu svoju
ruku i recite: "Želim ti pripadati!" U tom ćete trenutku
zakoračiti u mir s Bogom.
Pavao napisa u poslanici Rimljanima: "...opravdani vjerom
u miru smo s Bogom po našem Gospodinu Isusu Kristu." Da,
Isus je Božja ponuda mira. Prihvatite je! Kako je žalosno Što
postoje mnogi ljudi koji su čuli tu poruku, a ipak nikad nisu
ušli u taj ponuđeni mir s Bogom. To je strašno! Apeliram na
vaša srca! Apeliram na vaše duše! Prihvatite Božju ponudu
mira dok je još vrijeme!
Danas vodih razgovor s nekoliko novinara. Razgovarajući,
dodosmo do pitanja postoji li danas nešto u što je vrijedno
vjerovati. Objasnih im svoj stav: "Reći ću vam otvoreno: nakon
što preživjeli dvije vojne i nacistički režim, ne znam što bih još
mogao shvatiti ozbiljno. Suvremeni "proroci" i političari ni
sami ne vjeruju onome što govore. Ni ja im ne vjerujem. Ne
znam što bih od svega što postoji između neba i zemlje mogao
prihvatiti za ozbiljno, osim Božje ponude mira u Isusu Krisu!"
To je jedino što još mogu ozbiljno prihvatiti. A to se isplati!
Ako i vi pripadate onima koji kažu: "Više ništa ne shvaćamo
ozbiljno!" - tada je evanđelje upravo ono što trebate. Prihvatite
Božju ozbiljnu ponudu mira u Isusu Kristu.
153

Isus obnavlja vezu između Boga i čovjeka. Vaš problem i
bijeda je u tome što se možda smatrate kršćaninom jer ste
prihvatili neke kršćanske stavove ili što ponekad odete u crkvu,
ali nemate mir s Bogom! Kažem vam: Isus je umro za vas i na
sebe preuzeo svu vašu krivnju, tako da vi sada možete kleknuti
pred njega i reći mu: "Gospodine, ja sam izgubljeni grešnik.
Sada vjerujem u tebe. Primam te u svoj život!"
Tako možete krenuti u novi život - u mir s Bogom!
b) Isus nam poklanja mir s bližnjima
Gdje se pojavi Isus, čovjek dobija ne samo mir s Bogom, već
i mir sa svojim bližnjima. Tada prestajemo jedni drugima ići na
živce.
Zapamtite dobro jednu stvar: neki od vas, čitatelja, možda
ste veliki kršćani, ali samo tako dugo dok vam drugi ne idu na
živce. Ali to nije u redu! Mogli biste reći: "Trebali biste poz-
navati onu "kozu", moju susjedu!" Na to vam mogu odgovoriti:
Tako dugo dok je mrzite, nešto s vama nije u redu. Kad Isus
uđe u naš život prestajemo biti osjetljivi i živčani, prestajemo
biti kao ljudi oko nas koji neprekidno gube živce!"
Vidite, gdje Isus prodre on poklanja mir s Bogom i mir s
onima koji nam idu na živce. I kad vidite kako vam ljudi idu na
živce to je pouzdan znak da trebate Isusa! Inače vam ništa
drugo ne može pomoći! U takvim situacijama možete uništiti
živce. Isus vam mora podariti mir s Bogom i vi ga trebate primiti
u sebe, tada više nećete imati problema s drugima!
Imam prijatelja koji stanuje nedaleko od mene. Živi u kras-
nom stanu, ali ima jako nezgodnog stanodavca koji je pohlepan
za novcem. Prije nekog vremena taj stanodavac napisa jedno
besramno pismo mom prijatelju: "Morate se ponašati tako i
tako! To i to ne smijete činiti! Toliko i toliko trebate platiti..."
"Kad pročitah pismo", reče mi prijatelj, "skočio mi je tlak.
Sjedoh za pisaći stol da mu napišem odgovor. Odjednom se u
mojim mislima pojavi slika Isusa Krista koji je umro za mene
- i za mog stanodavca. Odložih papir i pisaljku. Otiđoh k gazdi
i rekoh mu: 'Čujte, pa zar mi trebamo ovako razgovarati?
Oboje smo razumni ljudi! Zar ne bismo mogli sjesti i ljudski
154

porazgovarati? Vi ste mi zaista dragi i ne vidim razloga zašto
bismo nas dvojica razgovarali na takav način."1 Stanodavac
bijaše potpuno razoružan tim riječima i ne poče se svađati. Oni
su danas dobri prijatelji - "teški" gazda i Isusov učenik.
Ispričat ću vam još jednu lijepu priču. Pažljivo me slušajte.
Poznajem jednog francuskog evangelizatora koji se zove
Dapozzo. U koncentracionom mu je logoru teško ozlijeđena
ruka. Taj mi čovjek ispriča jedan događaj iz svog života koji
nikada nisam zaboravio. Reče mi: "Jednog dana oko podneva
upravitelj logora u kojem bijah zatočen posla po mene.
Doveden sam u sobu u kojoj bijaše postavljen stol. Na stolu
bijaše postavljen samo jedan pribor za jelo. Tada uđe upravitelj
logora. Bijah jako gladan, sve mi je zavijalo u crijevima.
Upravitelj sjede za stol, a poslužitelji mu, jedno za drugim,
donosiše fantastična jela. Morah stajati u stavu mirno i
promatrati ga kako jede. Pokazivao mi je kako mu prija jelo, a
ja umirah od gladi. Ali to nije bilo sve. Nä kraju naruči kavu.
Pritom postavi jedan manji.paket na stol i reče mi: 'Pogledajte
što vam iz Pariza posla vaša supruga. Kolače!' Znao sam kako
bijaše teško doći do hrane i koliko je moja žena morala štedjeti
da bi mogla ispeći te kolače. Upravitelj otvori paket i poče ih
jesti. Zamolih ga: 'Dajte mi bar jednog, neću ga pojesti, samo
da me podsjeti na suprugu.' Nasmija mi se i pojede ih sve do
posljednjeg."
To bijaše trenutak kad čovjeku mogu popustiti živci i kad
može zamrziti istinskom mržnjom!
Dapozzo nastavi doslovce ovako: "U sekundi mi posta jasno
što znači: 'Ljubav Božja je izlivena u našim srcima.' Mogao sam
ljubiti tog čovjeka. U sebi mišljah: 'Jadni čovječe! Nemaš
nikoga tko bi te ljubio. Okružen si samom mržnjom! Koliko ja
imam dobra kao dijete Božje!'" - Razumijete li to? Mogao ga
je tamo zagrliti i izljubiti. Više mu nije išao na živce. Upravitelj
skoči sa stolice, kao da to osjeti, i otrča iz prostorije!
Dapozzo ga posjeti nakon vojne. Ugledavši ga, čovjek
problijedi: "Želite mi se osvetiti?" "Da," reče Dapozzo, "želim
vam se osvetiti. Želim popiti šalicu kave kod vas. U autu imam
155

tortu. Sada ćemo zajedno jesti i piti!" Čovjek bijaše istinski
dirnut shvativši kako netko tko je predan Isusu više ne treba
mrziti pošto je oslobođen toga da mu drugi idu na živce, jer je
ljubav Božja razlivena u njegovu srcu.
Već sam vrlo dugo pastor u velegradu i posebno često čujem
jadanje: Tako sam usamljen. Nitko me ne voli." Više to ne
mogu slušati. Kad to čujem želim pitati: "Kako je s vama?" Gdje
je osoba koja bi mogla reći: "On mi je poklonio svoju ljubav!"
Znate što, nalazim kako je strašno glupo, oprostite što se tako
izražavam, ali ja dolazim iz mrske oblasti, a tamo govorimo
pomalo grubo, strašno je glupo kada ljudi neprestano jadikuju:
"Ne postoji ljubav na svijetu" - a sami su santa leda! •
Kad me obuzme takav osjećaj, pomislim: "I ja bih htio pružiti
ljubav nekome." I sjetim se da to ne možemo. Naše je srce
neizrecivo sebično. Postoje ljudi koje je lako voljeti jer su
simpatični. Ali što s onima koji nam idu na živce?
Sjećam se svog razgovora s jednim radnikom, komunistom,
koji reče: "Demonstrirali smo za kulije u Šangaju! (Kuli: nosač,
vozač kolica za prijevoz ljudi, najamni radnik - težak, u Indiji,
Kini, Japanu... op. prev.) Na to mu odgovorili: To je divno! A
u kakvim ste odnosima s vašim susjedom?" Na to planu: "Kad
bih ga sada sreo, razbio bih ga k'o krušku!"
Vidite, "zapovijed" "ljubi svoga daljnjega" nije tako teško
ispuniti, ali "ljubi svoga bližnjega" je već nemoguće teško.
Mislim da bi svijet bio drugačiji kada bih mogao ljubiti svoga
bližnjega. I to ne samo one koji su mi simpatični već i one
"teške", opasne, pa i one koji mi žele zlo. To čovjek ne može
sam od sebe. To je Božji dar. Dragi prijatelji, to, naravno, nije
jednostavno. Sam to iskusih. Naime, kada Isus uđe u naš život
i podari nam mir s Bogom, tada nam želi podariti i mir s našim
bližnjima. A to ponekad boli. U tom nam procesu Isus
pokazuje ono što dotad nismo primjećivali: mi drugima više
idemo na živce nego oni nama, i teško im je podnositi nas.
Otkad poznajem Isusa, on mi pokaza koliko bijah nepažljiv
prema drugima. Tako sve više cijenih to što je Spasitelj umro
na križu i što postoji oproštenje grijeha.
156

Isus donosi najveću revoluciju na ovaj svijet, ali da bi se ona
ostvarila trebamo primiti Isusa u svoj život! Stoga vas želim
zamoliti: ne dopustite da ove moje riječi budu izrečene
zabadava. Budite oprezni kako ćete se ponijeti prema Isusu.
Htio bih da možete reći: "Pronašao sam Isusa! -1 on je pronašao
mene!"
157

Sve se treba promijeniti, ali
kako?
Za moje mladosti bijahu popularne novele Maxa Eytha, koji
je danas već zaboravljen. On po profesiji bijaše inženjer pa je
i građu za svoja djela uzimao iz povijesti tehnologije. Naziv
jedne novele bijaše: "Profesionalna tragedija". U njoj opisuje
mladog inženjera koji jednog dana, kroz niz neobičnih slučaj-
nosti, dobi vrlo težak zadatak. On je, naime, trebao sagraditi
most preko jedne rijeke koja se na tom mjestu već'spajala s
morem. To je, inače, vrlo težak zadatak jer na tom mjestu
djeluju plima i oseka. A tada, na samom početku tehnološkog
razdoblja, čovjek još nije posjedovao suvremena sredstva.
Mladić, dakle, poče graditi taj divovski most. Kad ga dovrši,
bijaše priređeno svečano otvorenje s glazbom i zastavama, uz
prisustvo mnogih novinskih izvjestitelja. Dostojanstvenici se
provozaše vlakom preko mosta. Mladi inženjer bijaše u
središtu zanimanja. Sve novine pisaše o njemu. Posta poznat.
Ubrzo nakon toga, u Londonu otvori ogromni projektni
ured. Oženi se djevojkom iz bogate obitelji. Imaše sve što mu
srce poželje. Ipak je u njegovom životu postojala jedna strašna
tajna, o kojoj je samo njegova žena znala nešto malo.
Naime, svake bi jeseni iščeznuo iz Londona. Otputovao bi
do svog mosta. Noću, dok bi divljala oluja i udarala kiša, stajao
bi vani na mostu, umotan u kišni ogrtač i drhtao od straha.
Osjećao je kako oluja udara u nosače njegova mosta. Ponovo
i ponovo proračunavao jesu li nosači, dovoljno snažni, i da lije
dobro proračunao koliki će pritisak vjetra morati podnijeti
most. Kad bi prošle jesenske oluje, vratio bi se ponovo u
London. Tada opet bijaše veliki čovjek koji je imao značajnu
ulogu u poslovnom životu grada. Nitko nije primijetio da je u
njemu prikriven ogroman strah: "Da li je most dobro sagrađen?
Da li je dovoljno snažan?" Ta uznemiravajuća pitanja bila su
mračna tajna njegova života.
158

Max Eyth opisuje, i dalje potresnim stilom, kako je inženjer
jedne noći, za vrijeme zastrašujuće oluje, ponovo došao na
most sav ispunjen strahom. Kroz mrak ugleda vlak koji je
upravo dolazio na most. Vlak prođe kraj njega i on se zagleda
u svjetla poslijednjeg vagona. Odjednom svijetla iščeznu u
bijesu oluje. Znao je da je vlak već u dubini, medu podivljalim
vodama. Most se srušio na samoj sredini.
Kad prvi puta čitah tu pripovijest, još kaö dječak, glavom mi
prođe misao: "Nije li to priča o svakom čovjeku? Svi mi
gradimo most svoga života. S vremena na vrijeme, kad nam
naiđe neka besana noć, ili kada nas nešto jako uznemiri, pojavi
se strah u nama: "Jesam li, ustvari, pravilno sagradio most
svoga života? Hoće li se on zaista održati pred olujama koje
nailaze u životu?" Tada jako dobro znamo da nije baš dobro!
Most našega života nije potpuno siguran! - A to je prvo što bih
vam htio objasniti:
1. Nešto ne valja
Tijekom svoje dugogodišnje prakse kao pastor u velikom
gradu, susrećem mnogo ljudi i imam priliku razgovarati s
njima. Ponekad nekog upitam: "Recite mi, da li je u vašem
životu sve u potpunom redu?" Još nisam sreo osobu koja ne bi
nakon kraćeg razmišljanja priznala: "Potpuno u redu? Nije!
Mnoge bi stvari trebale biti drugačije!" Ja, naravno, ne mogu
reći gdje je slaba točka na vašem mostu života. Ali vi sami
vjerojatno najbolje znate da bi mnoge stvari trebale biti
drugačije!
Zato ponekad donosimo odluke: "Promijenit ću se!
Poboljšat ću se na tom i tom području!" Recite mi: da li zaista
vjerujete da se čovjek može promijeniti? - Ne, čovjek se u
osnovi ne može mijenjati! Biblija to ovako opisuje: *Može li
Etiopljanin promijeniti kožu svoju? Ili leopard krzno svoje? A
vi, možete li činiti dobro, navikli da zlo činite?"
Svijet je prepun moralnih pouka i preporuka, ali se nijedan
čovjek ne može promijeniti sam od sebe. To su teške riječi.
Osjećam, neki su ljudi koje susrećem potpuno svjesni kako
159

nešto ne valja s njihovim životima. Kad im kažem: "Vi jako
dobro znate da most vašeg života nije u najboljem redu!" oni
me upitaju: "Pa dobro, što nam je onda činiti? Ne možemo se
mijenjati!11 Tako je to: nepošten ne može očistiti svoje srce.
Lažljivci ne mogu postati iskrenima. Sebeljubac ne može
samog sebe učiniti nesebičnim. Možda kraće vrijeme može
iskazati nekakvu nesebičnost, ali u osnovi ostaje sebičan kao i
prije. Nepoštenjak ne može biti pošten.
Kad bih vas samo mogao bolje poznavati da vam mogu
pomoći pronaći gdje ne valja most vašeg života! Ali Bog vam
može pomoći u tome i pokazati gdje je problem.
To je potresna istina na koju ukazuje Biblija. Ja ne iznosim
neke svoje zamisli i shvaćanja, već vam prenosim ono što govori
Božja riječ. A Biblija donosi jednu nevjerojatnu poruku od
koje će vam zastati dah. Ona kaže da je živi Bog poslao nekoga
u naš svijet, nekoga tko može izmijeniti cijeli naš život! To nije
nitko drugi već njegov Sin - Gospodin Isus Krist!
2. Sve se može promijeniti
Dragi prijatelji, ne znam da li je crkva kriva što ljudi misle
da je kršćanstvo dosadno. No, ja nalazim da je poruka: Bog
posla svog Sina Isusa na ovaj svijet kao jedinu šansu za nas -
poruka od koje zastaje dah! Taj bus izreče nevjerojatne riječi
kad reče: "Evo, činim sve novo!" - On, i samo on, može
promijeniti ljude!
Vidjeh pijanice koje Isus oslobodi robovanja alkoholu.
Sebične starice koje u svojoj sebičnosti proklinjaše sve ljude,
postaše drugačije i počeše misliti na druge. Muškarci koji
bijahu sapeti svojom bludnošću, bivahu oslobođeni. - Isus
mijenja! Kad Isus uđe u nečiji život sve se mijenja i postaje
novo! To nije bajka. Mogao bih vam navesti mnoštvo istinitih
primjera.
I zato trebamo, kad već dobro znamo da most našeg života
nije potpuno u redu, tog Spasitelja koji nas može promijeniti.
Trebamo Gospodina Isusa - ne kršćanstvo, već Krista!
Razumijete li to? Mi ne trebamo ni religiju, ni dogmu, ni
160

crkvenjaštvo, već živog Spasitelja. - A on je tu! Njega možete
zazvati još ove večeri i reći mu sve svoje životne probleme, sav
svoj jad. Da, velika je ova poruka koju imam.
Dozvolite mi razjasniti jednom ilustracijom ovo što prije
rekoh. Nedavno proveh tjedan dana u Münchenu. Ljepotama
grada Münchena pripada i ogroman park koji se nalazi u centru
grada, poznati "Englischer Garten". Pošto moj hotel bijaše
blizu parka, svako se jutro prošetah po njemu. Na ulazu u park
nalazi se drveni most kojim se prelazi preko rječice. Lijevo od
drvenog mosta nalazi se brana preko koje se prelijeva voda i
tvori vodopad. Ondje, ispod vodopada, jednog dana ugledah
kako veliki komad drveta poigrava na uzburkanoj vodi. Budući
da imah vremena, zastah ondje i gledah kako se to drvo
neprekidno vrti u krug. Tu i tamo izgledaše da će ga struja
povući za sobom iz tog magičnog kruga, ali bi se opet vratilo u
vrtlog. Kad drugi dan dođoh, drvo još uvijek bijaše tamo.
Izgledalo je kao da se neprestano pokušava domoći riječne
struje. Ali vrtlog ga je uvijek vraćao na isto mjesto. Možete li
to zamisliti? Onuda je pretjecala živa struja, ali drvo se stalno
okretalo u jednakim, beživotnim krugovima!
Tako je i sa životima većine ljudi. Neprestano se vrte u istim,
starim krugovima: isti grijesi, iste opasnosti, isto bezboštvo,
iste sumnje u srcu. Uvijek ista svakodnevica, uvijek u istome
krugu! - Ali postoji jedno strujanje, živa struja koja izvire kod
Sina Božjega, kod Isusa. Isus je umro za nas na golgotskom
križu. Vjerujte mi da to, što je Bog dopustio da njegov sin umre
tako okrutnom smrću, nešto znači, iako vi to još uvijek nimalo
ne razumijete! Pokušajte to sagledati duhovnim očima! To
mora nešto značiti! Ne možete tako olako prijeći preko toga!
Morate se barem malo pomučiti da bi nešto shvatili!
Isus je umro, ali trećeg dana usta iz groba. Od Isusa poteče
struja oslobođenja! Ali mi smo poput onog drveta u "Englis-
cher Gartenu", neprekidno se okrećemo u istim krugovima.
Gledajući to drvo u rječici, pomislih: "Potrebno ga je samo
malo gurnuti i zahvatila bi ga struja!" No ja se ne usudih to
učiniti jer mi ne bijaše do kupanja.
161

Mi nismo komad drveta. Mi sami moramo učiniti taj korak
koji nas može izvesti iz neprekidne vrtnje i uvesti u os-
lobađajuće strujanje koje dolazi od Sina Božjega. Na koncu
ćemo shvatiti da u tome nismo bili sami, već da je Bog to učinio!
Ali moram vam reći da taj korak u oslobađajući strujanje
morate poduzeti sami! Ipak, postoje ljudi koji sasvim jasno
osjećaju da je Bog taj koji im pomaže poduzeti taj korak i
zakoračiti iz starih, dosadnih krugova, u struju slobode što
dolazi od Isusa.
3. Ovako ili onako
Htio bih vam razjasniti nekoliko biblijskih pripovijesti:
Apostol Pavao bijaše prebačen u zatvor u Cezareji. U tom
gradu bijaše rezidencija rimskog upravitelja. Čovjek imenom
Fest posta novim rimskim upraviteljem. Tom Feštu jednog
dana dođu u posjet judejski kralj Agripa i njegova žena
Berenika. To dvoje mu reknu: "Fešte, čusmo da imaš uznika
koji se zove Pavao. Htjeli bismo ga malo čuti." I tako jednog
dana ponovo bi organizirano veliko suđenje zanimljivom uz-
niku, Pavlu iz Tarza. Na tom suđenju okupiše se svi važniji ljudi
iz grada: viđeniji časnici, političari i službenici. Pojaviše se Fest,
Agripa i Berenika i zauzeše povlaštena mjesta u dvorani. Oko
zdanja postaviše rimske legionare. Sve je sličilo na veliku
paradu.
Tada uvedu optuženika Pavla. No, nakon nekoliko minuta
scenarij se sasvim izmijeni. Odjednom optuženik više ne bijaše
Pavao, već cijelo društvo koje se okupilo u dvorani. Održa im
snažnu evangelizacijsku propovijed nakon koje bijaše
njegovim slušateljima jasno sve u svezi s Isusom. Ovaj put nije
toliko govorio o njihovim grijesima i grešnom načinu života,
već im opisa Sina Božjega koji reče: "Tko je žedan, neka dođe
k meni i neka pije." "Vi, koji ste žedni i gladni života, čije su
savjesti opterećene krivnjom, vi koji ste ispunjeni strahom
pred smrću i čežnjom za Bogom, čujte ovu riječ: Isus nam pruža
svoje ruke i govori: 'Dođite k meni svi vi koji ste umorni i
opterećeni!'"
162

Tako im je govorio Pavao. Tako on pred njima uzvisi
Gospodina Isusa, uskrslog Mesiju koji mu se objavio na putu
za Damask. Kad Pavao završi, riječ preuze upravitelj Fest: "Ti,
Pavle, znaš prekrasno pričati. Ali mislim da je ludost to što
govoriš. Malo si se previše zanio." - Fest nije ništa razumio.
Biblija kaže za neke ljude: "Srce im se usalilo." Srca su im
zarasla u salo! Postoje takvi ljudi kojih su srca "masna" pa im
isklizne svaka Božja poruka.
Možda se i vaše srce "usalilo"? Srce gospodina Fešta sigurno
jest. Ali s kraljem Agripom nije bilo tako, on zanijemi slušajući
Pavlove riječi. Tada i on reče nešto što me strahovito dirnulo:
"Pavle, malo je nedostajalo da me uvjeriš, zamalo si me učinio
kršćaninom." "Malo je nedostajalo" - i tada odusta. I sve osta
po starom. Kao i s onim drvetom u "Englischer Gartenu" koje
se vrtjelo u krug i opetovano vraćalo u staru svakodnevicu, u
stari život - sve do smrti, sve do pakla.
Ostaje li i u vas sve po starom? Onda je Isus, što se vas tiče,
umro uzalud. Tada je bespotrebno i uskrsnuo. Tada ni vi
nemate oproštenje, ni slobodu, a ni mir s Bogom. Nedostaje
vam učiniti još samo jedan korak: "Malo je nedostajalo da
postanem kršćaninom." Potresno je to: ljudi koji se nazivaju
kršćanima, a ipak nisu djeca Božja; ljudi koji se smatraju
kršćanima, a ipak su izgubljeni; ljudi koji se nazivaju i smatraju
kršćanima, a ipak nemaju mir u srcima.
Asada ću vam ispričati drugačiju priču. Jednog dana apostol
Pavao dođe u europski grad Filipi. Ondje bijaše svega: mjesta
za zabavu, kazalište i svega što jedan grad čini gradom. A kako
u jednom pristojnom gradu mora postojati i zatvor, ni grad
Filipi nije bio bez njega. Zatvorom upravljaše negdašnji rimski
časnik koji možda dobi to mirno radno mjesto zahvaljujući
staroj rani koju zadobi u službi. Jednog dana tom tamničaru
(tako ga naziva Biblija), dovedoše dvojicu neobičnih uhi-
ćenika, kakve još nije imao u svom zatvoru: Pavla i njegova
pratioca Silu. Ta su dvojica moćno propovijedala u gradu.
Njihovo propovijedanje izazva nemire medu pučanstvom, pa
gradski upravitelji narediše da ih se išiba i baci u zatvor.
163

Pavao i Sila bijahu, dakle, predani tamničaru. "Dobro ih
čuvaj do sutra!" glasila je naredba koju primi. Tamničar, prava
vojničina, odgovori na to: "Dobro čuvati? Razumijem! Izvršit
ću vaše naređenje!" A imaše jednu uznicu koja se nalazila ispod
svih ostalih, po čijim je zidovima tekla voda. U tu tamnicu
dovedoše dvojicu uhićenika i zaključaše ih ne skinuvši im
okove.
Kad biste me upitali kakvu je religiju imao taj čovjek, ja bih
vam odgovorio: kao i većina ljudi. On vjerovaše u "gospona
Boga", najvjerojatnije u više bogova. Znate, u Rimu su imali
religije koje ni sami nisu shvaćali previše ozbiljno. Kao i u nas!
Možete zamisliti tog tamničara?
Tada mu se dogodi nešto tako čudno da to nije mogao
zaboraviti cijelog života. To se ne može nikad potpuno objas-
niti. Prvo, Pavao negdje oko ponoći zapjeva pjesmu hvale
Isusu. Čini se da je trebalo proći toliko vremena, sve do ponoći,
da bi prihvatio to što su tako nepravedno postupili s njim -
okrutno ga išibali i neljudski zatočili. To je nešto što čovjek ne
prihvaća tako brzo. No Pavao se ubrzo dosjeti: "Mene je Isus,
Sin Božji, otkupio svojom krvlju, ja sam dijete Božje! Ja imam
mir s Bogom! I ovdje sam u njegovoj ruci!" I tada poče pjevati
pjesmu hvale. Sila mu se pridruži i poče pjevati drugi glas, ili
bas. - Bilo je predivno! I zatvorenici čuše pjesmu. To bijahu
zvuči kakve još ne čuše u tom zatvoru.
Dragi prijatelji, i ja, kao uhićenik, upoznah mnoge zatvore.
Ono što se može čuti u njima je psovanje, urlanje i očajanje
zatvorenika i rika čuvara. Kad jednom htjedoh pjevati pjesmu
hvale Bogu, ubrzo me stražari dođoše spriječiti. Do danas Već
shvatiše kako je opasno kad netko pjeva Bogu. Ali u doba kad
se odvijala naša priča, još to nisu shvaćali.
Dakle Pavao i Sila pjevaše. To, naravno, začudi tamničara:
"Čovječe, što to oni pjevaju?" Napregnu sluh. "Pjevaju duhovne
pjesme! Pa zar još ima ljudi koji to shvaćaju ozbiljno? I to ovdje
u zatvoru?! U ovoj rupi svakog brzo prođe volja za pjesmom!
A oni pjevaju o svome Bogu!"
Tamničar legne u postelju, no nije dugo spavao. Probudi ga
164

potres. To Bog učini. Otvoriše se vrata na svim uznicama i svi
uznici bijahu oslobođeni. Tamničar hitro skoči iz postelje i
brzo navuče odijelo. Dotrčavši do uznica, vidje sva vrata ot-
vorena: "Jao, svi mi zatvorenici pobjegoše! Izgubit ću službu!
Kakva sramota! Sad sam gotov!" I htjede sebi oduzeti život. U
tom trenutku Pavao poviknu: "Ne čini sebi nikakva zla! Svi smo
ovdje!"
Biblija ne govori ništa o onome što se događalo u njegovom
umu, ali izvješćuje kako je u trenutku shvatio: "Postoji Živi Bog
kojeg ja odbacih cijelim svojim bićem! Postoji živi Bog koji bi
mene trebao odbaciti! Postoji živi Bog koji zna za sve moje
grijehe i prljavštine koje počinih za života! Postoji živi Bog - a
ja sam izgubljen!" Otrča do Pavlove uznice i dršćući se baci pred
njega i Silu: "Gospodo, što mi je činiti da se spasim?" Njegov
život je bio poput onog drveta u "Englischer Gartenu" koje se
neprekidno vrti na istom mjestu. Sve uvijek ostaje po starom.
Ali sada tamničar shvati svoje stanje i zavapi: "Sto trebam
učiniti da bih dosegnuo struju spasenja?"
Mi bi mu na tom mjestu vjerojatno održali snažnu
propovijed ili veliku moralnu pouku. Možda bi mu rekli: "Prvo
me izvuci odavde!" No Pavao mu reče samo jednu rečenicu:
"Vjeruj u Gospodina Isusa pa ćeš biti spašen ti i tvoj dom!"
Tamničar nije znao mnogo o kršćanstvu. Samo naću da taj Isus
spašava od Božjeg gnjeva, suda, pakla i starog života. I u tom
trenutku primi udarac koji ga izbaci iz starog života u os-
lobađaj uću struju spasenja. I posta Isusovo vlasništvo.
Biblija nastavlja pričati kako oslobodi Pavla i Silu iz tamnice
i opra im rane, ču cijelu poruku o Isusu, prihvati ga i krsti se te
iste noći da bi postao Isusov. Priča završava riječima: "Vrlo se
veselio on i sav njegov dom što nađe vjeru u Boga." - Uplovio
je u struju života i našao mir s Bogom!
Kod Agripe bijaše: "Malo je nedostajalo." Tamničar iz Filipa
prihvati udarac koji ga odgurnu u struju oslobođenja.
Što ćete vi odabrati?
165

4. Budite ozbiljni s Isusom!
"Sve se mora izmijeniti, ali kako?" Prije svega važno je
upoznati Isusa!
Po svršetku vojne nazva me jedan ravnatelj srednje škole:
"Gospodine pastore, ovdje imam petnaest mladića. Oni polo-
žiše maturu za vrijeme vojne, ali im to danas ne vrijedi. Još pola
godine moraju pohađati nastavu. To su negdašnji poručnici
zrakoplovstva, artiljerijski nadporučnici i neki niži časnici.
Mislim da vam ne trebam reći, kako nemaju preveliku želju
ponovo sjesti u klupe. Biste li ih htjeli podučavati o religiji?"
Pristah sa strahom i drhtanjem i pripremih prvu pouku.
Sjediše preda mnom u svojim iznošenim uniformama:
bojovnici posivjeli od barutnog dima. "Dobar dan!" pozdravili.
"Ja ću vas poučavati religiju." Još ni ne završiti s uvodom kad
jedan usta i reče: "Kako je Bog mogao dopustiti takvu groznu
vojnu!?" Drugi nadoveza: "Gdje je tu ljubav Božja? On je šutio
dok su plinom gušili milijune Židova!" I nastaviše me obasipati
takvim pitanjima.
Konačno podigoh ruku i rekoh: "Samo trenutak! Zaletjeli
ste se kao slijepac u maglu. Nema smisla tako govoriti o Bogu!
Bog je potpuno skriven i nepoznat. On se otkrio samo na jedan
način: u Isusu. Prije nego nastavimo, prvo moramo znati tko je
Isus. Draga gospodo, prije no što nastavite diskusiju, morate
prvo saznati nešto o Božjem otkrivenju. To je ono čime se
trebamo baviti. Sljedeći put donesite svoje Biblije."
Doniješe ih pa pročitasmo: "U početku stvori Bog nebo i
zemlju." Čitasmo o čovjekovu padu i Božjem sudu nad palim
čovječanstvom. Posebno bijahu impresionirani ovim biblij-
skim stihom: "Opačina te tvoja kažnjava, otpadništvo te tvoje
osuđuje. Shvati i vidi kako je teško i gorko što ostavi Gospo-
dina, Boga svojega." - To proživljavaju narodi i pojedinci.
Tada čitasmo o Isusu! Bez daha pročitasmo o njegovoj smrti
i uskrsnuću. Taj mi sat osta u neizbrisivom sjećanju. Dok je
jedan od mladića čitao, u učionici nasta velika tišina. Zasta nam
dah dok slušasmo o velikim djelima koja Bog ostvari u Isusu.
166

Medu njima nasta takva promjena da više nikad nisu započi-
njali besplodne diskusije kao pri našem prvom susretu.
Nazivaše se kršćanima, a nisu imali pojma o živome Bogu koji
dođe k nama u Isusu i sve učini za naše spasenje!
Shvatite ozbiljno Isusa i njegov poziv!
Isus svojim učenicima ispriča prispodobu o svadbenoj
večeri: Jedan kralj priredi svadbenu večeru svome sinu. Svoje
sluge posla po uzvanike: "Dođite, sve je spremno!" Uzvanici se
počeli redom ispričavati. Jedan reče: "Rado bih došao, ali
upravo sklopih veliki posao, previše sam zauzet pa stoga
nemam vremena doći na večeru." Drugim riječima taj čovjek
reče: "Vi ste pastor. Vama je lakše nego nama. Jedan poslovni
čovjek nema toliko vremena." Sljedeći se ispričao: "Zaista
zahvaljujem na pozivu, ali baš se oženih. Znate kako je, moram
na medeni mjesec. Ne mogu se sad baviti nečim drugim."
Na koncu nitko od pozvanih ne dođe. Pokušah zamisliti te
ljude kako se poslije osjećaše: "Skoro otiđoh na svadbu kraljeva
sina, ali se nešto ispriječilo, pa nisam."
Tako se događa većini ljudi: "Skoro postah dijete Božje, ali
nisam." Da, skoro...! - Molim vas, ne propuštajte priliku,
primite Isusa vjerom!
Mnogi ljudi kažu: "I ja imam svoju vjeru." U što sve nisu
vjerovali Nijemci za vrijeme Hitlerova Trećeg Reicha: u
Fuhrera, u Njemačku, u konačnu pobjedu, u tajno oružje... Već
vjerovasmo u sve moguće i nemoguće. Ali nije dovoljno samo:
"i ja imam nekakvu vjeru", već moram imati mir s Bogom. To
mogu dobiti jedino po Isusu! Reći ću vam što znači vjera. To
bih vam htio objasniti narednom pričom.
Kao posve'mlad pastor išao sam propovijedati od kuće do
kuće u jednom dijelu grada koji bijaše na lošem glasu. U skoro
svakoj kući ljudi bi mi zalupili vrata s riječima: "Ne želimo ništa
kupiti!" Ja bih obično gurnuo nogu među vrata i objasnio: "Ja
vam ne želim ništa prodati. Želim vam nešto pokloniti! Ja sam
pastor." "Ne treba nam pop!" odgovorili bi mi ljutito.
Jednog dana dođoh u jedan stan kojem ulazna vrata vodiše
u kuhinju. Iz sobe dotrča neki mladić bijesna lica. "Dobar dan!"
167

rekoh mu. "Dan'!"odvrati mi. "Ja sam evangelički pastor." Stao
je zaurlavši: "Što? Pop?! Samo mi je to nedostajalo! Baš to mi
je nedostajalo! Gubite se! Ja više ne vjerujem, izgubio sam
vjeru u čovječanstvo." Mora da je nešto ružno doživio. Ipak
ostah stajati i rekoh mu: "Mladiću, tada mi dajte ruku! I ja
izgubih vjeru u čovječanstvo! Onda smo isti!" "Kako to?" upita
u čudu. "Kao pastor vi bi morali uzdizati vjeru u čovječanstvo!"
"Mislite da bih?" odvratih. "Žao mi je. Izgubih tu vjeru. Bijah
u vojni i kad se sjetim svih onih bestidnosti i sve prljavštine, i
kako nitko nije mario za drugoga... ne, hvala, moja vjera u
čovječanstvo se raspala kao stara krpa!" "Pa dobro," nastavi,
"onda ne razumijem zbog čega ste pastor!" "O," rekoh mu,
"dobih novu vjeru koja je neuništiva!" "Ha, baš bih htio znati
kakva je to vjera." Tada sam mu mogao navijestiti Isusovu
Radosnu vijest: "To je povjerenje u Isusa Krista koji je došao
na ovaj svijet kao jedina šansa za nas!" "Isus?" začudi se. "Pa to
je kršćanstvo! Mišljah da je s tim gotovo." "Ni u kom slučaju,"
rekoh mu, "kršćanstvo tek započinje ondje gdje ostale vjere
nestaju!"
Zaista vam želim da možete odbaciti sva svoja lažna uvjere-
nja i pronaći pouzdanje u Isusa!
Neposredno nakon vojne nabavih stari Opel P 4, jer poseb-
no volih putovati. Bijaše to pravi muzejski primjerak! Kad prvi
put "doklopotah" s mojim malim P 4, jedan prijatelj poviče:
"Čuvaj glavu! Pastor vozi auto! Sad ćemo morati posjeći sva
stabla uz cestu!" Ljutito mu odvratih: "Misliš da ne znam
voziti?" "Kako ne, pa imaš vozačku dozvolu!" našali se. "Uđi pa
ću te povesti!" pozvan ga. "Ne, rade ne bih! Još ne napisah
oporuku", nastavi on. U taj čas naiđe moja žena.'"Izvoli, ženo,
uđi", rekoh joj. Ona uđe u auto bez ikakve brige! I još je danas
živa. U trenutku kad je napustila čvrsto tlo i sjela kraj mene,
povjeri mi svoj život. Učinite i vi tako s Isusom: povjerite mu
svoj život bez straha da će vam se dogoditi nešto loše!
Nedavno čitah o jednom potresnom događaju koji se
dogodio u Staljingradu za vrijeme druge svjetske vojne. U to
doba grad bijaše potpuno okružen ruskim trupama. Upravo se
168

spustio posljednji njemački zrakoplov koji održavaše vezu s
pozadinom. U nj bijahu smješteni ranjenici. Kad se zrakoplov
napunio, dođe još vojnika - lakši ranjenici i polusmrznuti
bojovnici. Svi htjedoše u zrakoplov. Ali zrakoplov bijaše
popunjen. Tada se povješaše po zrakoplovu, gdje se tko mogao
uhvatiti: za brave na vratima, stajni trap... Zrakoplov se podiže
u zrak. Po spuštanju, ne bijaše ni jednog od onih koji se
pohvataše izvana. Otpuhnula ih zračna struja ili im se smrzle
ruke pa popadaše. Samo oni koji bijahu u zrakoplovu, bijahu
spašeni!
Pomislih: "Evanđelje Isusa Krista, Božjeg,Sina, koji je umro
i uskrsnuo za nas, je poput tog zrakoplova. Pomoću njega se
može izletjeti iz obruča izgubljenosti. U njemu ima dovoljno
mjesta. Ali postoje mnogi koji nisu unutra, takvi koji se nisu
ukrcali na pravilan način nego vise izvan njega. Njima
pripadaju oni što idu u crkvu samo za Božić, oni koji su kršteni,
ali vjeruju u svakojake besmislice. I kad takav umre, onda ga
pastor ili svećenik mora hvaliti kako je bio dobar čovjek. A
cijeli je život visio izvana. Budite sigurni da će svatko izvana
biti otpuhnut, odbačen! Spašen će biti samo onaj koji se nalazi
unutra! - Jeste li vi unutra?
Pakao će biti pun ljudi koji su znali o Isusu, ali nisu došli k
njemu. Doći k njemu znači vjerovati u njega. Učinite to ne
gubeći ni trenutka! On je jedini kome možete bez bojazni
prepustiti svoj život.
Na koncu bih vas još jednom htio dovesti pred križ Isusa
Krista. Pođite opet sa mnom na brdo pokraj Jeruzalema. Na
njemu je postavljen križ na kojemu je razapet Sin Božji. Tu pod
križem je jedino mjesto na cijelom svijetu na kojem čovjek
može pronaći oproštenje grijeha i postati druga osoba!
U Lübecku postoji prekrasna stara crkvena zgrada,
katedrala, u kojoj se iznad oltara nalazi poznata slika raspeća
koju u petnaestom stoljeću naslika Hans Memling. Kad 1942.,
neposredno nakon bombardiranja, katedrala bijaše u plamenu,
jedan nepoznati bojovnik s nekoliko prijatelja prodre u njenu
unutrašnjost i spasi sliku po cijenu vlastitog života.
169

Nedugo nakon vojne propovijedah u Lübecku. Ondje sretoh
ravnatelja nekog muzeja koji mi reče: "U mene u podrumu
nalazi se poznata Memlingova slika. Rado ću vam je pokazati,
ako je želite pogledati." Naravno, ne htjedoh propustiti takvu
priliku. Siđoh u podrum s ravnateljem i jednim prijateljem.
Slika koju ugledah bijaše prekrasna: jahači na konjima s
kopljima u rukama, bojovnici koji bacaju kocku, gomila
naroda, uplakane žene, farizeji s podrugljivim izrazom na licu...
Iznad svih njih uzdizaše se tri križa.
Gledajući sliku odjednom ugledah nešto čudnovato: usred
sve te gužve, točno ispod Isusova križa, nalazila se čista, neos-
likana površina, prazan prostor. "Zaista čudnovato",
primijetih, "da se u svoj toj gužvi nalazi jedno slobodno mjesto,
i to točno pod Isusovim križem. Što je Hans Memling time
mislio reći?" Srednjovjekovni umjetnici uvijek htjedoše svojim
slikama prenijeti nekakvu poruku; oni su bili pravi
ekspresionisti.
Tada mi moj prijatelj protumači: "Vjerujem da je htio reći
kako pod Isusovim križem postoji jedno slobodno mjesto. Tu
se možeš ti smjestiti!"
Često razmišljah o toj slici. Pod tim je križem smrt izgubila
svoju moć. U Isusovim ranama nađoh oslobođenje svojoj duši.
S tog križa On pruža ruke izgubljenim grešnicima... Da, rados-
tan sam jer pod križem Isusa Krista, Sina Božjega, postoji
jedno mjesto za mene. To je mjesto slobodno i za vas! Hoćete
li pustiti da to mjesto ostane prazno cijelu vječnost?
170

Bez mene!
U svakom razdoblju postoje izreke kojima se koristimo u
svim mogućim i nemogućim prilikama. Jedna od najpoznatijih
izreka u nas je: "bez mene" što znači - "nipošto to ne želim".
Tu rečenicu koristimo u svađama kako bismo povrijedili
druge, a ponekad i sebe. Izreka "bez mene" je inače po život
opasna. Ali ta izreka može imati i jako pozitivno značenje. No
hajdemo zajedno proučiti zašto.
1. Ne koristimo ju kad treba
U Bibliji postoji jedna prastara priča koja je i danas nevje-
rojatno aktualna i koja se upravo uklapa u ovu našu temu.
Ispričat ću vam je.
Vjerojatno ste već čuli o Abrahamu, čovjeku Božjem, o
kome je na već na početku Biblije zapisano: "Abraham pov-
jerova Bogu i to mu se uračuna u pravednost." Abraham bijaše
čovjek koji je jako dobro znao koliki je grešnik. Živio je u
veoma prisnom odnosu s Bogom i ispovijedao mu svoje grijehe.
Vjerom je prihvatio ponuđeno Božje oproštenje.
Jednog se dana Abraham nađe u sukobu sa svojim nećakom
Lotom. Biblija izvješćuje da Abraham bijaše "veoma bogat
stokom, srebrom i zlatom." I Lot koji je išao s Abrahamom
"imaše ovaca, goveda i šatora." No, "svađa je nastajala između
pastira stoke Abrahamove i pastira stoke Lotove." Zbog tih
svađa oko pašnjaka nasta napeta situacija između dvojice
rođaka. Vjerojatno vam je poznata ona nacistička izreka:
"Narod bez životnog prostora!" s kojom su zaludjeli njemački
narod i pokrenuli drugu svjetsku vojnu, šireći životni prostor,
tj. uzimajući teritorij drugima.
Svađe između Abrahamovih i Lotovih pastira postajaše sve
žešće. Nakon svake svađe dolaziše svojim gospodarima i
izvještavaše ih o onome što im rekoše ili učiniše njihovi protiv-
nici. Situacija se iz dana u dan sve više zaoštravala.
171

Zamislite, dragi prijatelju, kad bi vi bili na Abrahamovu
mjestu, a on inače bijaše mnogo stariji od Lota, što biste vi
učinili? Da ja bijah ujak tom Lotu, rekao bih mu: "Kako se to
tvoji pastiri ponašaju prema mojim slugama! Spakiraj se i
odlazi odavde!" Nato bi Lot odvratio: "Nikada! I ja imam pravo
biti ovdje. Idi ti!" Tako bi se svađa razvukla u nedogled.
U jednom je trenutku postojala ogromna opasnost od velike
svađe i raskola između Lota i Abrahama. I tada stari, pobožni
Abraham zazva Boga u pomoć. Pogledavši Lota, pomisli:
"Svađa? Bez mene! Nipošto, to ne želim!" I tako stavi Lotu ruku
na rame i reče mu: "Dragi moj, neka ne bude svađe između
mene i tebe, ta mi smo braća!" I tada mu iznese jedan prijedlog
kojim riješiše taj problem bez svađe. "Svađa? - Bez mene,
molim!" bijaše Abrahamov stav.
I vi vjerojatno već doživjeste ovakve stvari kad vas je netko
provocirao. Jeste li tada pomislili: "Svađa? - Bez mene!" Jeste
li postupili tako? Ne, vjerojatno ste s veseljem prihvatili svađu,
pa ste možda još i danas u svađi s tim i tim ili sa svojim
susjedom. Vidite koliko bi puta ta kratka izreka mogla pomoći
i izbjegli bismo patnje, nemir i gorčinu. Gospodin Isus reče:
"Blago mirotvorcima." Naše kršćanstvo vrijedi tako malo
upravo stoga što u odlučnim trenucima ne kažemo: "Svađa?
Bez mene, molim!" - zato jer tako bijedno zakažemo u
odlučnim trenucima.
Ispričat ću vam jednu drugu priču koju posebno volim. Jeste
li već čuli prekrasnu biblijsku priču o mladom Josipu kojeg
vlastita braća prodaše u ropstvo? On bi kao rob odveden u
Egipat, koji tada bijaše na vrhuncu svog kulturnog razvoja. Na
tržnici robova kupi ga bogati čovjek imenom Putifar. Taj
gospodin Putifar imaše mnoštvo robova i velike kuće.
Josip još za vrijeme mladosti sklopi savez sa živim Bogom.
To se događa! Mladić reče Bogu: "Želim ti pripadati!" No sada
bi potpuno sam u Egiptu. Gledao je kako drugi robovi kradu i
lažu. On nije u tome sudjelovao s njima. Naravno, ismijavali ga
radi toga. Zbog svega toga njegov gospodar steče povjerenje u
njega i povjeri mu odgovorne dužnosti.
172

Znate, ljudi ismijavaju kršćane, ali se u njih može imati
povjerenje jer ne lažu ni ne kradu. I tako mladića Josipa, kad
odraste, gospodin Putifar postavi upraviteljem nad svim svojim
imanjem. Biblija to tako lijepo opisuje da se moram nasmijati
uvijek dok to čitam: "I tako sve svoje prepusti brizi Josipovoj,
te se više ni za što nije brinuo, osim za jelo što je jeo." I to bi
najradije prepustio Josipu, ali Josip nije mogao još i jesti
umjesto njega!
Josip izraste u lijepog momka. Oblačio se elegantno i ukus-
no. Tada ga otkri gospodareva mlada žena. Ona bijaše
poganka. U palači u kojoj je živjela nije trebala raditi baš ništa.
Gospođa Putifar je imala robove koji obavljaše sve što je
trebalo, dok je ona cijele dane ljenčarila. A "besposlica je
početak svih poroka."
Ta je poslovica zaista istinita. Jednog dana žena "baci oko"
na Josipa i poče ga zavađati. Josip se pravio kao da ništa ne vidi.
I onda se dogodi onaj neugodni trenutak kad su gospođa
Putifar i Josip bili sami kod kuće. Odjednom se pojavi kraj
njega ispunjena neobuzdanom strašću. Uhvati ga za ogrtač i
zamoli: "Josipe, legni sa mnom!" Biblija potresnom ljepotom
opisuje kako je Josip nakon kratkog razmišljanja odgovorio:
"Ni govora! Bez mene!" - Preljub? Bez mene, molim!
Vidite, tako mi govorimo. Ljudi Biblije govoraše ljepše od
nas. I Josip se izrazi mnogo ljepše. On reče: "Kako bih ja mogao
učiniti tako veliku opačinu i sagriješiti protiv Boga!" - To znači:
"bez mene"!
Većina starijih ljudi, pa možda i vi, bili su već u takvom
iskušenju, počiniti isti grijeh preljuba koji se danas više i ne
naziva grijehom. Jeste li i vi u takvoj situaciji rekli: "Bog me
vidi! Neću to učiniti! - Bez mene!"
Kako bismo se mi ponijeli na Josipovom mjestu?
Nažalost mislim, nama u takvoj situaciji ne bi palo na um da
bi trebali reći: "Ni govora!" "Bez mene!" - jer postoji Božja
zapovijed biti čist u riječima i djelima. To "bez mene" nam u
takvim trenucima vrlo rijetko pada na pamet! Ali moram vam
reći: Bog pamti sve grijehe koje svakodnevno činimo. Grozno
173

je kad se u odlučujućim trenucima ne sjetimo te izreke! A to je
najbolji način da izbjegnemo grijeh i ne pogazimo Božje
zapovijedi. Žalosna značajka našeg doba je: Božje zapovijedi
više ne vrijede.
Jednom, prilikom postavljanja sadašnjeg biskupa,
propovijedah na skupu hanoverskih pastora. Zamoliše me
govoriti o temi: "Što nedostaje nama pastorima i našim zaje-
dnicama?" Tijekom te propovijedi rekoh: "Mogu vam reći
samo jednu stvar: svima nama nedostaje strah od odlaska u
pakao i svijest da Bog zaista ozbiljno shvaća vjeru i stoji iza
svojih zapovijedi."
Postoji jedan sjajan izraz, a on glasi: "bez mene". Kad nas
obuzme duh ovog vremena pa se nađemo u kušnji pogaziti
Božje zapovijedi, tada kažimo: "Neću!" ili "Bez mene!"
Biblija opisuje jedan Isusov doživljaj u pustinji. Sin Božji je
ondje u pustoši, a kraj njega stoji đavao. - Ne vjerujete u
postojanje đavla? On zaista postoji! Možete biti potpuno
sigurni u to! - Đavao stoji kraj Sina Božjega, pokazuje mu sva
kraljevstva ovoga svijeta, njihovu raskoš i govori: "Sve ću ti ovo
dati istog trenutka kad padneš ničice te mi se pokloniš! Sin
Božji na taj prijedlog odgovori: "Neću! Cijeli se svijet može
pokloniti pred tobom - ali ja neću!" No Isus to reče mnogo
ljepše. On reče: "Gospodaru, Bogu svojemu, klanjaj se i njemu
jedinom služi!"
Ne bi li bilo dobro kad bi nam izreka "bez mene" naišla uvijek
u pravom trenutku? Šteta je ne koristiti ju baš onda kada
trebamo!
2. Govorimo ju kad ne treba
Ah, dragi prijatelji, mnogi na krivom mjestu i u krivo vrijeme
govore: "Bez mene!"
Preda mnom stoji jedan, kako to znamo reći, frajer. Ja mu
kažem: "Čovječe, što bi moglo biti od tebe kad bi predao svoj
život živome Bogu!" "Neću!" odgovara on. "Ne računajte na
mene!"
174

Mi se ponašamo prema Bogu kao... Dopustite mi
upotrijebiti jedan primjer: liječnik mi odredi prošetati svaki
dan po jedan sat. Tako nedavno šetah Essenom, poznatim
putem pokraj Južne željezničke postaje. Odjednom mi se
nasred puta prepriječi jedan stari kauč. Ljudi ga više ne trebaše
i jednostavno ga pod okriljem noći dovezoše i ostaviše tu u
parku: "Neka se gradska komunalna služba pobrine kako bi ga
se riješila!"
Mogu zamisliti kakva je bila povijest tog starog kauča.
Vjerojatno ga naslijediše od pokojne bake. Oni su mladi ljudi,
imaju moderan stan s modernim namještajem. "Pa što učiniti s
tim starim kaučem?" muž će. "Jednostavno se ne uklapa u naš
stil života. I tko zna kakvih bi sve životinjica moglo biti u njemu.
Najbolje gaje baciti!" I tada ga ostaviše ondje gdje ja običavam
šetati.
Na isti način postupa danas čovjek sa živim Bogom. Bog se
jednostavno ne uklapa u naš način života. On se ne uklapa u
naše suvremeno pluralističko društvo. Ne uklapa se u men-
talitet našeg doba. Što učiniti s Bogom? Ostavimo "stari kauč"
u crkvi! Ionako je cijeli tjedan zatvorena.
Dragi prijatelji, živi Bog nije nikakav stari kauč. Je li vam to
jasno? Živi Bog nije stari komad namještaja koji možemo po
svojoj volji izbaciti iz života, jer je izašao iz mode. Imate li vi
uopće pojma tko je živi Bog! Vjerojatno je crkva kriva što je
Bog postao problem. Trebali bi se naježiti već kod samog
izgovaranja riječi - Bog! A mi se skrivamo iza vela naše in-
diferentnosti prema Bogu i govorimo: "Ne računaj na mene,
Bože!"
Moram vam reći još nešto. Vidite, općenito se govori kako
je čitav naš zapadni svijet bolestan, i to ne samo fizički, od raka
i svih mogućih drugih bolesti, već duševno bolestan. A najgore
od svega je biti duševno bolestan. Znate li kako nevjerojatno
raste broj depresivnih ljudi? Pametni ljudi se pitaju zbog čega
je obolio naš stari kulturni svijet. Jedan švicarski liječnik reče
nešto vrlo pametno u svezi s time: "Naša generacija je ozbiljno
bolesna zbog nedostatka Boga."
175

Vidite, u srednjem vjeku ljudi još računaše na Boga. To
potvrđuju velike crkvene građevine. Ipak, i tada se čovjek
pokušavao riješiti Boga. Sav je marksizam jedan gigantski
pokušaj da se čovječansto oslobodi Boga. Čovjek htjede Boga
zamijeniti tehnikom i tako ga se riješiti. Znanstvenici poveše
kampanju i proglašavaše: "Nema Boga!" Mase klicaše:
"Religija je opijum za narod!" I najgluplji klinac se pitao: "Gdje
bi onda Bog mogao biti" - i nastavio sisati palac. "Ja ga još ne
vidjeh, znači nema ga!" - Čovjek se pokušao riješiti Boga na
zaista veličanstven način.
A znate li kako je danas? Znate li što se dogodilo? Čovjek
se nije riješio Boga! Još uvijek tragam za ateistom koji ima
dovoljno hrabrosti kazati: "Bog ne postoji! Njega više nema!"
I ako takav postoji, onda je toliko glup da nitko ne shvaća
ozbiljno njegove riječi.
Veliki osnivač moderne atomske fizike, profesor Max
Planck, kratko prije smrti objavi knjižicu pod naslovom
"Religija i prirodna znanost". U njoj napisa: "Danas je nama
znanstvenicima samo po sebi razumljivo kako živi Stvoritelj
stoji na kraju svakog spoznanja." - Vidite? Nismo se riješili
Boga!
Nedavno sam imao predavanja u jednom gradiću u brdima.
Kad jedne večeri izidoh iz crkve, ispred ulaza stajaše grupica
mladića, otprilike dvadesetih godina. "Zašto ne uđete?" upitah
ih. "Mmmh!" bijaše njihov odgovor. Rekoh: "Mmmh, nije
nikakav odgovor! Reci mi," obratih se jednome od njih, "pos-
toji li Bog?" "Ne znam!" odgovori mi. Ja nastavih: "Čovječe, to
je zastrašujuće! Ili Bog postoji, i tada mu trebaš pripadati, ili
ne postoji, tada, molim te, napusti crkvu. Jesi već napustio
crkvu?" "Nisam!" reče.
Upitah drugog mladića: "Postoji li Bog?" "Da, ja vjerujem",
odgovori taj. "O," rekoh, "reci mi, vršiš li njegove zapovijedi?"
"Nee!" glasio je njegov odgovor.
I tako ih sve redom pitah. Nijedan od njih nije poricao Božje
postojanje, ali nijedan nije imao volje ozbiljno predati svoj
život Bogu. A tako je posvuda.
176

Kad dođem negdje u posjetu, tada mi muškarci kažu: "Ja
vjerujem u Boga, ali drugima ostavljam ići u crkvu."
Razumijete li to? Čovjek ne poriče Boga, ali mu ni ne pripada!
Pitanje o Bogu ostaje neodgovoreno. A pitanja na koja ne
znamo odgovoriti stvaraju komplekse u našoj nutrini, duševnu
bolest koja uništava čovjeka. I tako propadamo jer nemamo
hrabrosti raščistiti te stvari s Bogom!
U crkvama je omjer između muškaraca i žena jedan naprama
deset. - Gdje su muškarci? - S potpunom sigurnošću tvrdim
kako ćete duševno propasti prije no što odete u pakao, zato jer
nemate hrabrosti pripadati Bogu, a niti ga se možete riješiti.
U svjetlu te porazne situacije nalazimo se mi, kršćani, sa
svojom spasonosnom porukom: porukom da je Bog, prema
kojem se odnosimo s tako malo poštovanja, srušio zid koji nas
je odvajao od njega, i došao k nama u tijelu Isusa Krista.
Božanski Spasitelj dođe na ovaj svijet! I ne samo da je došao,
već je za nas i umro na križu. Sto bi još Bog trebao učiniti za
vas, osim što je podnio mučeničku smrt na križu?
Tada je, pobijedivši smrt, veličanstveno uskrsnuo od mrtvih
i otvorio put u život.
A mi, što mi kažemo na to? "To je jako lijepo i zanimljivo,
ali to nije za mene!" Od takve me nedosljednosti hvata
mučnina, jednostavno mi postane fizički loše!
Kad još bijah mladi pastor, u svom okrugu imah jednog
radnika koji mi se svaki put kad bih mu htio pričati o Isusu,
rugao i ismijavao me. Kad ga upitah: "Kako ćete se vi suočiti sa
smrću?" odgovori mi: "Vi, popovi, uvijek plašite ljude s tom
smrću! Neću ja to!"
Kad je umro, nije imao ni četrdeset godina. Njegova me žena
nazva jedne noći, pred samu njegovu smrt. Požurih k njima.
Našavši se kraj njegova kreveta, rekoh mu: "Ovo je trenutak u
kojem te Isus posljednji put zove!"
Bilo je grozno. Pokušavao se moliti, ali nije mogao. Čitah
mu biblijske stihove, riječi milosti i utjehe, ali mu to ništa nije
značilo. Nekoć je govorio: "Neću ja to!" Sada Bog više nije htio
njega! Umro je u velikom očajanju - bez mira Božjega.
177

Zaklinjem vas, počnite ozbiljno shvaćati tu veličanstvenu
poruku kako je: "Bog tako ljubio svijet da je dao svog
jedinorođenog Sina da ne pogine ni jedan koji u nj vjeruje već
da ima život vječni." - Ali Isus učini nešto vize. On govori
nevjerojatne riječi utjehe: "Evo, stojim na vratima tvojega srca
i kucam."
Dragi moji prijatelji, na svijetu ima toliko vrsta kršćana.
Postoje takvi koji misle da su kršćani zato što plaćaju crkveni
porez; dragi ljudi, ali užasno dosadni. Postoje i kršćani koji idu
u crkvu samo na Božić. Ja ih zovem božični kršćani. Druga su
vrsta kršćana oni koji puštaju svoje žene u crkvu, ali sami
nikada ne prijeđu crkveni prag. Strašno jeftino kršćanstvo! Ima
i takvih kršćana koji kažu: "Ja sam kršten." Baš lijepo! Ali ako
je to sve...! Postoje i takvi kršćani koji su čuli riječ živoga Boga:
"Evo, stojim pred vratima i kucam. Ako tko čuje moj glas i
otvori vrata, ući ću k njemu" - a svejedno kažu: "Zaobidi me!
Ne trebam te!"
Kako je to užasno! "Gospodine Isuse, lijepo je biti malo
kršćaninom, ali potpuno se predati, to je ipak malo previše.
Nije to za mene! Na taj način kažemo: "Neću!" na potpuno
krivom mjestu.
Ako želite osobno iskusiti krasotu Isusa Krista, pozorno
slušajte na vratima svog srca. Kada čujete kucanje, otvorite mu
širom vrata i primite ga u svoj život!
3. Postoji netko tko nije koristio te riječi
Taj netko je sam Gospodin Isus. On je sasvim sigurno imao
razloga reći: "Neću! Bez mene, molim!" - ali nije to učinio.
Hvala Bogu da nije!
Dopustite mi i u svezi s tim ispričati jednu priču. Danski
pisac Jacobson napisa dirljivu novelu: "Kuga u Bergamu". Ber-
gamo je gradić u Italiji, nedaleko Ravene. Nalazi se na brdu i
do njega vodi samo jedan kameniti put. U tom gradiću, piše
Jacobson, u srednjem vijeku izbi kuga. Grozno! Posmrtna
zvona su danonoćno zvonila. Ljudi se moliše Bogu. Vapiše za
pomoć. Ali ne bijaše odgovora. Kuga je još jače bjesnila.
178

Odjednom im posta svejedno. Rekoše: "Bog je mrtav!"
Dokotrljaše bačve iz podruma i počeše veliku pijanku. Ubrzo
bijahu tako pijani da započeše seksualnu orgiju, ne pazeći tko
kome pripada. Poče bakanalija, orgija očaja. Danima tako
orgijaše. Bijaše im svejedno. Prepustiše se svojim strastima i
instinktima. Često bi se usred plesa netko srušio, pogođen
bolešću. Ostavili bi ga ležati gdje je pao. Orgija se nastavljala.
- "Jedimo i pijmo, sutra ćemo umrijeti!"
Jednog dana se zaustaviše. Začuše nekakvu pjesmu. Pojuriše
na gradska vrata i ugledaše procesiju pokajnika koji su nailazili
kamenitim putem pjevajući: "Kyrie eleison, Gospodine, smiluj
se!" Ispred sviju koračao je mladi fratar noseći težak drveni
križ. Procesija stiže do gradskih vratiju gdje stajaše građani i
smijaše im se: "Vi glupani! Ovdje je Bog mrtav! Prestanite sa
svojim glupim litanijama! Bog je mrtav! Dođite, jedimo i
pijmo, sutra ćemo ionako umrijeti!"
Fratar koji je predvodio procesiju ne obrati pažnju na te
riječi. Pođe naprijed sa svojim teškim križem. Vrata crkve
bijahu otvorena jer ju više nitko ne posjećivaše, pa je procesija
mogla neometano ući. Fratar nasloni križ na zid. Divlja,
fanatična horda očajnih i pijanih građana, uđe za njima. Mesar
divlja izgleda, opasan krvavom pregačom, pope se na oltar,
zgrabi pozlaćeni kalež i zaurla: "Pijmo! U nas je Bog mrtav!"
Fratar, sav blijed u licu, pope se na propovjedaonicu i rukom
pozva ljude na mir. Ljudi se umiriše u očekivanju što će reći. U
tišini koja nasta čuše se njegove riječi: "Nešto ću vam ispričati.
Kad je Sin Božji visio na križu, i kad mu ljudi zabiše čavle u
ruke i noge, narod se također rugao, psovao i ismijavao ga. Čak
se i razbojnici koji bijahu razapeti svaki s jedne strane,
pridružiše rulji i rugaše mu se. Tada Sin Božji pomisli: 'Zar
moram umrijeti za te ljude koje moja smrt nimalo ne dira?! Za
to prljavo čovječanstvo koje više nikako nije moguće
popraviti?!' Tada Sin Božji pomisli: 'Neću! Neću!' i svojom
božanskom snagom iščupa čavle iz drveta, skoči s križa, istrgnu
svoju odjeću iz ruku rimskih vojnika tako da se otkotrljaše sve
do podnožja Golgote. Obuče se i vrati na nebo cijelim putem
179

ponavljajući: 'Neću umrijeti za takve ljude!' - Križ osta prazan!
I sada više ne postoji izbavljenje, sreća ni spasenje. Sada preos-
taju samo smrt i pakao!"
Tako je propovijedao taj fratar. Nasta smrtna tišina. Mesar
već ranije siđe s oltara. Stajao je pred propovjedaonicom. Kalež
mu se otkotrlja iz ruke. "Ne postoji izbavljenje ni posveće-
nje..." Odjednom mesar zakorači tri koraka prema fratru i
poviče oštrim tonom: "Ti, vrati Spasitelja na križ! Vrati
Spasitelja na križ!"
Dragi prijatelji, fratar nije dobro ispričao. Jedna od naj-
dirljivijih stvari je to da Sin Božji nije rekao: "Neću! Bez mene!"
I moglo bi se reći kako on visi na križu sve do ovog časa, iako
ljudi kažu: "Posao, užici i sve stvari ovoga svijeta su nam važnije
od našeg spasenja."
Taj Spasitelj, koji se ni danas ne prestaje interesirati za tebe,
imao potpuno pravo kazati: "Neću umrijeti za vas! Činite što
vas volja!"
Da sam ja bio Isus, pustio bih svijet neka ide u propast. Ali
Isus, Sin Božji, Spasitelj, nije rekao: "Neću!" već je otišao u smrt
za nas, i sada nas traži da bi nas spasio! Koliko dugo će vas još
trebati tražiti? Kada ćete konačno uvidjeti da Isus želi da
budete njegovi? Kada će vam se otvoriti oči da kažete: "Moj
Iskupitelj! Moj Izbavitelj!"
I još ukratko posljednja točka.
4. "Bez mene ne možete učiniti ništa"
Znate, kad mi kažemo "bez mene" onda, na koncu, uvijek
stoji uskličnik. Isus jednom reče: "Bez mene", ali bez uskličnika.
Cijela rečenica glasi: "Bez mene ne možete učiniti ništa."
Možete biti potpuno sigurni da je to istina i kako je sve što
činite bez njega potpuno bezvrijedno u svjetlu vječnosti!
Jednog dana ugledah kako se dvojica dječaka tuku na ulici.
Tada je pokraj njih prolazio treći dječak pa i on dobi batine.
Dok se spremah pristupiti im i razdvojiti ih, doživjeh jednu
potresnu scenu. Mali se nekako izvukao iz gužve. Iz očiju mu
180

tekle suze, a iz nosa krv. Kad se udalji nekih pet koraka od one
dvojice, okrenu se i poviče: "Čekajte samo, reći ću vas mom
starijem bratu!" Tada zamijetih kako je odjednom sve bilo u
redu. On ima starijeg brata kome sve može reći i koji će mu
pomoći. Pomislih: "Dragi moj dječače, kako je dobro Sto imaš
starijeg brata!" Obuze me velika radost što i ja u Isusu imam
velikog brata, koji stoji kraj mene! Kako je dobro kad taj veliki
brat moćno stoji kraj svojih i podsjeća: "Bez mene ne možete
učiniti ništa."
Jedan kršćanin napisa divnu pjesmu koja kaže:
"Uzmi život sebi moj,
neka bude svagda tvoj.
Uzmi dane moje sve,
život moj nek' slavi te."
Zašto ne biste i vi rekli svom Spasitelju koji je toliko učinio
za vas: "Gospodine Isuse, ne želim više živjeti bez tebe!"
181

Postoji li sigurnost u religiji?
Ne postoji! Jedno je savršeno jasno: u religioznim stvarima
nema nimalo izvjesnosti. "Religija" je po svojoj definiciji
vječno traženje Boga. To znači da uz to traženje nužno idu
postojani nemir i nesigurnost. 21a razliku od toga "evanđelje"
je nešto sasvim drugo. Evanđelje je Božje traganje za nama.
Stoga je bolje postaviti pitanje na ovaj način: "Postoji li sigur-
nost, ili izvjesnost, u kršćanstvu?"
1. Nečuvena neizvjesnost u vezi Boga
Moram vam reći: mi, ljudi današnjice, smo pomalo smiješni.
Čim nas negdje malo zaboli, odmah trčimo liječniku i pitamo:
"Gospodine doktore, ovdje i ovdje me boli. Što bi to moglo
biti?" Čovjek želi točno znati što nije u redu!
Ili jedan drugi slučaj. Obitelj traži kućnu pomoćnicu i jedna
se djevojka javi na njihov oglas. "Da," objašnjava joj domaćica,
"imat ćete svoju sobu s toplom i hladnom vodom, televizor i
hi-fi uređaj. Imat ćete i jedan slobodan dan tjedno." "To je u
redu", djevojka će, "ali ja bih rado htjela znati koliko ću
zarađivati." "No," odvrati joj žena, "o tome ćemo se dogovoriti
drugom prilikom. Prvo bih htjela vidjeti kako radite." "Ne, ne,"
usprotivi se djevojka, "pod tim uvjetima ne mogu prihvatiti
posao. Već bih sada htjela znati koliko ću zarađivati."
Je li djevojka bila u pravu? Naravno, jesti Kad tražimo posao
tada je jedna od najvažnijih pitanja: "Kolika je plaća?" ili
"Kakav će biti moj status?" Želimo znati na čemu smo! Po
pitanju novca ne dopuštamo nikakvu neizvjesnost. Da, na svim
područjima želimo znati na čemu smo, samo na najvažnijem
području, našem odnosu s Bogom, toleriramo najnevjeroja-
tniju neizvjesnost.
Prije mnogo godina vodih seriju sastanaka u Augsburgu,
koji se održavaše u šatoru postavljenom na Planem. Plärrer je
trg na kojemu se održavao godišnji sajam. Organizatori tih
182

sastanaka dođoše na sjajnu ideju. Budući da subotom uvečer
lokali bijahu prepuni ljudi, oni zaključiše: "Napravit ćemo
sastanak u subotu navečer - u ponoć." To ne objavismo javno
jer bi tada svi dragi, radoznali kršćani došli na taj sastanak, a
to smo htjeli izbjeći.
Moji prijatelji u pola dvanaest krenuše automobilima i
pokupiše sve "noćne ptice" koje izlaziše iz lokala koji se zatva-
raše u ponoć: konobare koji se vraćaše kućama i konobarice
koje završiše naporni radni tjedan. Dugo automobili iskrcavaše
svoj "teret" pred ulazom u šator. Kad se u dvanaest sati popeh
na podij, preda mnom bijaše skup kakav rijetko kada imah
priliku vidjeti. Neki bijahu pomalo pripiti. Jedan od takvih je
sjedio točno ispred mene; neki debeljko s polusažvakanom
cigarom u ustima i šeširom kakav moji dečki nazivaše:
"lubenica". Mišljah: "Nadajmo se da će sve biti dobro." Počeh
govoriti. Kad prvi put spomenuh riječ "Bog", debeljko s
"lubenicom" mi upadne u riječ: "Bog ne postoji!" Svi se nasmi-
jale. Ja se nagnuh preko propovjedaonice i upitah ga: "Jeste li
potpuno sigurni da nema Boga? Jeste li sto posto sigurni u to?"
Počeše se po glavi tako da mu "lubenica" skoro pade na oči,
prebaci cigaru na drugu stranu usana i konačno reče: "No, pa
ne postoji nitko tko to može znati sto posto." Na te se riječi
nasmijah debeljku u lice i rekoh mu: "Ipak postoji! Ja to točno
znam!" "Ma nemojte," prihvati on, "odakle bi vi mogli znati
nešto točno o Bogu?" Nato mu objasnih da od Isusa znam
pouzdano da Bog postoji i sve što čovjek može shvatiti o njemu.
Odjednom cijeli skup utihnu.
Imate li vi sigurnost u svezi s Bogom? Pitam to one koji se
smatraju kršćanima: Možete li reći: "Mogao bih se zakleti da je
izbrisana optužnica s mojim grijesima i da je cijena u potpuno-
sti isplaćena"? Većina bi, nažalost, odgovorila: "Nadam se!"
Smješno je to kad u vezi Boga i pogani i kršćani žive u istoj
velikoj neizvjesnosti i sumnji. Kad bih prošao kroz grad i pitao
ljude koje sretnem na putu: "Recite mi, vjerujete li da postoji
Bog?" odgovorili bi mi: "Da, postoji nekakav Bog." Kad bih
nastavio s pitanjem: "Pripadate li mu?" odgovorili bi mi: "Ne
183

znam!" - Kakva nečuvena nejasnoća i neizvjesnost u kojoj se
nalaze ljudi u vezi tako važnog pitanja!
Ovo što ću vam sada ispričati doživio je jedan moj mladi
prijatelj. On je student, a ljeti kad nema predavanja radi kao
pomoćni građevinski radnik kako bi zaradio džeparac. Jednog
dana njegovi kolege s posla saznaše za njegovu aktivnost u
evanđeoskoj omladinskoj grupi. "Čovječe!" upitaše ga. "Ti od-
laziš k pastoru Buschu?" - "Da." - Radnici počeše namigavati
jedan drugome. "Onda sigurno svake nedjelje odlaziš u crkvu?"
 -	"Naravno!" - "Svake nedjelje?" - "Svake nedjelje!" - "Svake
nedjelje! Jesi li poludio?" - "Nee", reče, "kroz tjedan odlazim i
na biblijsko proučavanje!" - "Čovječe, ti si, zacijelo, poludio!"
-1 tada počeše izlijevati svoj otrov: "Popovi zaglupljuju ljude!"
 -	"Kršćanstvo je zakazalo iako je imalo na raspolaganju skoro
dvije tisuće godina!" - "Biblija je jedna velika glupost!"
Ukratko, mladić bi izložen groznom ruganju. Ali je, srećom,
imao "debelu kožu" i sve je nekako podnio. Kad dečki završiše,
reče im: "Pa kad tako mislite o kršćanstvu, pretpostavljam kako
ste vi napustili crkvu." Svi zanijemiše. Jedan stariji čovjek
konačno prekinu muk: "Što misliš reći time: 'napustili crkvu'?
Čovječe, i ja vjerujem u Boga! Misliš li kako si samo ti
kršćanin? I ja sam kršćanin! Ja vjerujem u Boga!" Tada ga i
ostali počeše napadati: "Što se praviš boljima od nas! I mi smo
kršćani! I mi vjerujemo u Boga!" Odjednom se uloge iz-
mijeniše. Sada svi vikaše u jedan glas: "I mi vjerujemo u Boga!
I mi smo kršćani!" Kad završiše moj ih prijatelj upita: "Pa zbog
čega me onda ismijavate?" Njihov odgovor bijaše: "Ah, ideš
nam na živce! S tobom se ne može razgovarati!"
Razumijete li to? Odrasli ljudi, prekaljeni građevinari, što s
lakoćom mogu popiti nekoliko boca piva, prvo urnebesno
ismijavahu kršćanstvo, naposljetku rekoše: "Samo trenutak, i
mi smo kršćani!" Što kazati na to? Nije li to potresno?
Čovjek se prepušta velikoj neizvjesnosti u svezi s Bogom i
vječnošću. Tu se ponekad ponašamo kao pogani, ponekad kao
kršćani: pola-pola. Nisam li u pravu? Bojim se kako većina vas
živi u istoj takvoj neizvjesnosti i nejasnoći!
184

2. Biblija govori o divnoj izvjesnosti
Sada ćete vjerojatno začuđeno zapitati: "Dobro, pastore
Busch, ima li kršćanska vjera kakve veze s izvjesnošću? Nije li
ispravna ona pošalica kako se u kršćanstvu ništa ne zna, a sve
se mora vjerovati?"
Nedavno jedan čovjek izreče još jedan u nizu bisera kojih se
dosta naslušah u životu: "Znate, jasno mi je kako su dva puta
dva četiri, ali u kršćanstvu se ne može ništa znati, jedino se
mora vjerovati." I to je još jedno od shvaćanja po kojemu ne
koristimo svoj razum već moramo slijepo vjerovati u kršćanske
istine. Takvo uvjerenje zastupa većina ljudi.
Netko bi mogao reći: "Da, pastore Busch, pa ni vi, kršćani,
niste jedinstveni. Postoje katolici, evangelici i mnogi drugi.
Kod evangelika postoje još luterani, reformirani itd. TJco je
onda u pravu?" Čini mi se da je i sam tzv. kršćanski svijet u
osnovi uvjeren kako je kršćanska vjera nešto najneizvjesnije i
najnesigurnije što postoji. Ali to je ogromna budalaština.
Ustvari, tek iz Novog zavjeta možemo naučiti što je
kršćanstvo. U njemu je svaka stranica ispunjena ohrabrujućom
izvjesnošću! Vjerujte mi, u to nema sumnje! Smiješno je što
mnogi kršćani žive u takvoj neizvjesnosti. To nimalo ne
dolikuje kršćanstvu. Zaista ne! Cijeli Novi zavjet ispunjen je
izvjesnošću koja silno zrači.
Najveća izvjesnost je: Bog postoji! Ne nekakvo Vrhovno
Biće, Providnost, Sudbina ili "nekakav bog", već živi Bog, Otac
Isusa Krista. Odakle to znamo? On nam se otkrio po Isusu
Kristu! To zasigurno znamo. Otvorite Bibliju na bilo kojem
mjestu i nećete naići na nekakve religiozne probleme, već na
svjedočanstvo: Bog živi! On se objavio u Isusu Kristu! čovjek
koji živi bez Boga, živi pogrešno i bijedno.
U Bibliji postoji i sigurnost da me taj Bog, koji može uništiti
sve narode i suditi svim ljudima u posljednji dan, ljubi žarkom
ljubavlju. Nije to nikakva pretpostavka, već je to obećanje
zapisano u poslanici Rimljanima, osmom poglavlju: "Siguran
sam da nas neće ni smrt, ni život, ni anđeli, ni poglavarstva, ni
185

sadašnjost, ni budućnost, ni sile, ni visina, ni dubina, ni bilo
koje drugo stvorenje moći rastaviti od ljubavi Božje koja je u
Isusu Kristu, Gospodinu našemu." Ljubav Božja je došla k
nama u Isusu! To ne pretpostavljamo, to zasigurno znamo.
Gdje je ljubav Božja? On nas je ljubio u Isusu.
Isusovi sljedbenici pjevaju:
Kad mir mi nebeski proniče svu grud,
ma prijetile bure il' grom,
ja ipak ću pjevat u vjeri posvud:
"Dobro mi je u Gospodu mom!"
Moj grijeh je oprošten, izbrisan dug moj.
Ta vijest pruža mir srcu mom.
Na križu je Krist za me platio sve.
"Slavljen Bog!" kličem sad dušom svom...
Biste li i vi mogli pjevati ovu pjesmu? Imate li pojma o čemu
ona govori?
Ljudi Biblije bijahu potpuno sigurni da pripadaju Bogu.
David reče u 49. psalmu: "...moju će dušu Bog ugrabiti iz pandži
Podzemlja i milostivo me primiti." Nema tu: "Nadam se da ću
jednom biti spašen", već "Ja znam: biti ću spašen." - Ili: "Bog
nas je spasio od vlasti tame i stavio u kraljevstvo svog ljubljenog
Sina." Isusovi su učenici kroz svojega Učitelja doživjeli radikal-
nu promjenu u životu - i znali su to! Čujte što govori jedan od
njih: "Mi znamo da smo prešli iz smrti u život." "Mi znamo"!
Možete li i vi to reći? - Ili: "Njegov Duh svjedoči mome duhu:
dijete sam Božje." Uočite riječ "jesam"!
Biblija je puna takve sigurnosti. Odakle onda našem narodu
ovakva glupa izreka: "Dva i dva su četiri, to mi je dobro znano,
ali u kršćanstvu se ne može ništa znati zasigurno, već se mora
slijepo vjerovati"? I ja dobro znam: dva i dva su četiri, ali s
daleko više sigurnosti znam da postoji Bog! Dobro znam, dva
i dva su četiri, ali još bolje znam da nas Bog ljubi u Isusu Kristu.
Ljudi koji se obratiše živome Bogu kažu: "Znamo, dva i dva su
četiri, ali još sigurnije znamo da smo postali djeca Božja!"
186

Pitam vas, gdje je u današnjem kršćanstvu moguće naići na
takvu sigurnost? Gdje? Ne pokazuje li nam to koliko se uda-
ljismo od Biblije i njezine nauke, i kako je krajnje vrijeme da
joj se vratimo? Odbacite svoje površno kršćanstvo! Nećete
imati nimalo koristi od toga ako budete površni kršćani. Prava
je korist tek kad imate biblijski kršćanski stav. Tek to se isplati!
Isplati se jedino imati sigurnost da postoji Bog koji me ljubi
žarkom ljubavlju, i kojemu mogu pripadati. Sve drugo se ne
isplati!
Ta sigurnost zrači iz svih pjesama koje se pjevaju po
kršćanskim zajednicama. Evo jedne od njih:
Sretna sigurnost, Isus je moj!
Njemu sam dao sav život ja svoj.
Baštinik Spasa, sretan sam ja
rođen od Duha i krvlju spran.
Kršćanstvo nije lutanje u gustoj magli, već je istinski
kršćanski stav, čvrsta i snažna sigurnost! Ili rečeno riječima
pjesme:
U Kristu čvrst je temelj moj,
na njeg' oslanjam život svoj.
Sve drugo brzo nestaje,
Krist čvrsta Stijena ostaje.
Tko u njeg' nadu položi,
taj na pijesku već ne gradi,
taj na pijesku već ne gradi.
Dozvolite mi još jednom naglasiti dvije važne stvari. Sigur-
nost u kršćanstvu znači: objektivno znati kako postoji Bog i da
je njegovo otkrivenje u Isusu istinito - pa makar i sav svijet
odbacio istinu da je Isus umro zbog izmirenja Boga i čovjeka,
a potom uskrsnuo kako bi spasio grešnike - čak iako to nitko
ne prihvati.
187

Sigurnost u kršćansvu je kad znam da postoji Bog koji se'
objavio u Isusu Kristu, koji umije i uskrsnu. To znam jer
osobno prihvatiti tu činjenicu putem spasonosne vjere.
Makar bi deset tisuća profesora uvjeravali mladog
kršćanina: "Isus nije uskrsnuo", on im mirne duše može reći:
"Cijenjeni deset tisuća profesora! Ja znam: moj Iskupitelj živi!"
Ma bio i cijeli svijet protiv njega, vjernik može reći: "Ja znam
zašto vjerujem!" Kad biste mene zasuli hrpom znanstvenih
pretpostavki, odgovorio bih vam: "Ja znam bolje!" I kad bi sav
svijet bio u nedoumici, ja bih rekao: "Ja imam sigurnost!" Dragi
prijatelji, tolika sigurnost je u kršćanskoj vjeri koja je zas-
novana na Bibliji.
3. Imate li vi sigurnost?
Zaista, posjedujete li vi takvu sigurnost? Ili vam nedostaje?
Kad kažete: "Mišljah do sada, kršćanin sam, ali nisam. Više mi
ništa nije jasno!" tada nije bilo uzalud ovo što sam dosad
govorio.
Sjećam se jednog kršćanskog omladinskog kampa u
Nizozemskoj gdje bijah sa svojim dečkima. U dva sata noću
netko pokuca na vrata moje sobe. Otvorih vrata i preda mnom
stajaše cijelo društvo u pidžamama. "Što želite?" upitah ih.
Jedan mi odgovori: "Vjerovasmo da smo kršćani, ali sada
shvatismo kako to još nismo!" To ih toliko uznemiri da su u
noći, u dva sata, htjeli razjasniti to Što ih je tištilo. Velika je
stvar kad shvatimo kako smo, iako se nazivamo kršćanima, jako
udaljeni od sigurnosti o kojoj govori Biblija.
Spurgeon, veliki engleski propovjednik kroz kojeg je Bog
učinio silna duhovna probudenja, jednom je to ovako izrazio:
"Vjera je šesto čulo."
Kao što znate, mi posjedujemo pet čula pomoću kojih
opažamo ovaj svijet. To su: vid, sluh, opip, okus i njuh. To je
pet čula putem kojih možemo doživljavati ovaj trodimen-
zionalni svijet. Čovjek koji živi samo uz pomoć tih pet osjeta,
pita se: "Gdje je Bog? Ne vidim ga. Ni Isusa ne vidim. Ne
vjerujem ja u te stvari!" Tek kad nas Bog prosvijetli svojim
188

Svetim Duhom, mi primamo šesto čulo. Tada ne možemo samo
gledati, slušati, doticati, mirisati i kušati, već tada možemo
spoznati jedan drugi svijet. Biblija kaže: "A ovo je vječni život,
spoznati tebe, jedinog pravog Boga, i onoga koga si poslao,
Isusa Krista/ Tu tek dolazi do izražaja šesto čulo!
Nedavno bijah u Essenu kod vrlo uspješnog industrijalca.
Svoje sjedište imao je u visokoj poslovnoj zgradi s koje se
moglo vidjeti više od polovice grada. Nakon što prodoh kroz
nekoliko čekaonica i kancelarija, konačno dođoh u njegov
ured. Brzo završismo ono zbog čega dođoh. Tada započesmo
razgovor. On reče: "Zanimljivo je jednom imati i pastora u
svojem uredu!" "Sigurno," odgovorih mu, "to je zaista uz-
budljivo!" On nastavi: "Recite mi jednu stvar: poslije vojne
ponekad zalazih na neke teološke seminare, ali stekoh utisak
da..." "Recite samo," ohrabrih ga, "ja imam dobre živce!"
"Dobro, imao sam dojam", reče on, "da je kršćanstvo vrlo
nejasna stvar. Vidite, nama su držali predavanja o temama
poput: 'Kršćanin i privreda', 'Kršćanin i razoružanje',
'Kršćanin i naoružanje', 'Kršćanin i novac', 'Kršćanin i njegova
crkva'. Ali nikad nam nitko nije rekao što uistinu znači biti
kršćaninom. Izgleda ni oni sami to nisu znali!"
Sjediti u tom lijepom uredu i primih te riječi kao udarac u
čelo: "Očito je, ni oni sami nisu to znali!" "O, vi griješite!" rekoh
mu. Začuđeno me pogleda i upita: "Možete li mi vi reći što je
kršćanin?" "O, da," odgovorih, "želim vam na to jasno
odgovoriti. Nema tu nikakvih nejasnoća." "Ha," reče pomalo
podrugljivo, "jedni kažu, kršćanin je netko tko nikad nije imao
problema s policijom, dok drugi kažu, kršćanin je onaj tko je
crkveno kršten i pokopan!" Ja nastavih: "Gospodine generalni
ravnatelju, reći ću vam što znači biti kršćaninom. Čvrsto se
primite za svoju stolicu! Kršćanin je čovjek koji može reći iz
dubine srca: 'Vjerujem da je Isus Krist istinski Bog, roden od
Oca u vječnosti, i istinski čovjek, roden od djevice Marije, moj
Gospodin koji izbavi mene, prokletog i izgubljenog čovjeka.'
Gospodine generalni ravnatelju, vi ste, također, 'prokleti i
izgubljeni Čovjek'! - Kimnu glavom. Razumio je. Priznao je.
189

Takvi smo mi. "Dobro," nastavih, "'...koji je mene izgubljenog
i prokletog čovjeka izbavio, otkupio od grijeha i oslobodio
moći đavla.' Gospodine ravnatelju, '...oslobodio od moći
đavla'!" I opet potvrdno klimnu. To mu bijaše poznato. Ja
nastavih: "...ne 'nečim raspadljivim - srebrom ili zlatom, nego
skupocjenom krvi Krista kao nevina i bez mane Janjeta...' kako
bih mogao postati njegovo vlasništvo.
"Vidite, onaj tko može reći: 'Ja pripadam Isusu, ja sam
njegovo vlasništvo, on me otkupio svojom krvlju od grijeha,
smrti i pakla. U to sam siguran!', taj je kršćanin, gospodine
ravnatelju."
Na trenutak u uredu zavlada tišina. Tada on prozbori: "Kako
doći do toga? Kako da ja dođem do toga?" Na to mu odgovorili:
"Čujte, vaša mi tajnica reče da odlazite na odmor. Još danas
poslijepodne ću vam poslati Novi zavjet. Ponesite ga sa sobom
na odmor i pročitajte svaki dan po jedan dio Ivanovog
evanđelja, čitajte i molite se uz to. Tako ćete doći do toga."
Kršćanski stav, kakav je otkriven u Novom zavjetu,-je sigur-
nost da su objektivne istine ispravne i da ih se može prihvatiti
subjektivnom vjerom te tako biti spašen! Imate li vi takvu
sigurnost? Ja ne bih mogao živjeti kad ne bih bio siguran da me
Bog prihvatio.
Jednog mladića upitah: "Ljubiš li ti Isusa?" "Da", odgovori.
"Znaš li je li te on prihvatio? Jesi li njegovo vlasništvo?" "Pa
nisam baš siguran. Još se uvijek jako borim sa sumnjama."
"Čovječe," rekoh mu, "ja tako ne bih mogao živjeti. Ja moram
biti siguran da me Bog prihvatio!"
Vi, nesigurni kršćani, koji još ne znate postoji li Bog ili ne
postoji, koji do zadnjeg novčića znate svoje financijsko stanje,
ali o Bogu ne znate ništa, vi ni niste kršćani! Prema učenju
Novog zavjeta kršćani su oni koji mogu reći: "Vjerujem da je
Isus postao Gospodarem mog života."
Htio bih vam ispričati jednu priču koju ste vjerojatno već
čuli. General von Viebahn ispriča kako je jednom za vrijeme
neke vježbe jahao kroz šumu, zakačio se za granu drveta ispod
kojeg je prolazio i poderao uniformu. A jednom generalu ne
190

priliči jahati uokolo u poderanoj uniformi. Kako je navečer
ujahao u selo u kojem se smjestio glavni štab, opazi nekoliko
vojnika koji sjediše na nekom zidiću. Zaustavi konja i pozva:
"Je li netko od vas krojač?" Jedan od vojnika se ispravi i reče:
"Gospodine generale, ja sam Krojač." Tada mu general von
Viehban naredi: "Odmah dođite u moj štab u krčmi "K janjetu",
zakrpati moju uniformu." No vojnik odgovori: "Ne mogu vam
to učiniti." "Kako ne možete? Pa vi ste krojač!" "Oprostite,
gospodine generale", reče ovaj, "ja se prezivam Krojač
(Schneider), ali nisam krojač (Schneider)."
General von Viebahn reče, dok prepričavaše taj doživljaj:
"To se može reći i za mnoge kršćane. Smatraju se kršćanima,
ali u stvarnosti moraju reći: 'Ja se samo nazivam kršćaninom,
ali u biti nisam kršćanin.'"
O, kako je to zastrašujuće stanje! I kako je to opasno stanje,
jer takav čovjek uopće nije spašen!
4. Kako se dolazi do sigurnosti?
Vjerojatno me želite pitati: "Kako steći takvu sigurnost?" Na
to ću vam odgovoriti: "Molite Boga za to!"
Počnite redovno čitati Bibliju, svaki dan odvojite petnaestak
minuta za to! Ali htio bih vam reći još nešto vrlo važno. Do
sigurnosti u vjeri ne dolazi se putem logičkog razmišljanja, već
putem savjesti!
Kad danas razgovaram s ljudima o kršćanstvu, često me
pitaju: "Gospodine pastore ja, nažalost, ne mogu vjerovati. U
Bibliji ima toliko proturječja." "Proturječja?" upitam ja. "Da,
proturječja. Evo, naprimjer, u Bibliji piše da su Adam i Eva
imali dva sina, Kajina i Abela. Kajin je ubio Abela. I tako Kajin
osta sam. Otiđe u stranu zemlju i potraži ženu. Ali ako su oni
bili jedini ljudi, onda si on nije mogao tražiti ženu! Gospodine
pastore, ja to ne mogu razumijeti."
Jeste li već čuli tu priču? S tom pričom Nijemci opravdavaju
svoju nevjeru. Kad mi netko to ispriča, ja mu običavam
odgovoriti: "To je zaista zanimljivo. Evo vam Biblija. Gdje to
piše da je Kajin otišao u stranu zemlju i ondje tražio ženu?"
191

Tada pocrvene. "Dobro," nastavljam ja, "kad tako hrabro od-
bacujete Bibliju, uz pomoć koje su tisuće razumnih ljudi došli
k vjeri, ako smatrate sebe pametnijim od njih, onda ste ju,
vjerojatno, temeljito proučili. Pokažite mi gdje to piše!"
Uvijek ispadne da nemaju pojma o tome. Tada im ja
pokažem mjesto gdje to piše u Knjizi postanka. Tamo uopće
ne piše ono što oni tvrde, već nešto sasvim drugo: "Kajin ode
ispred lica Jahvina u zemlju Nod, istočno od Edena, i ondje se
nastani... Kajin pozna svoju ženu te ona zače i rodi..." Svoju
ženu je doveo sa sobom. Tko je bila ta žena? Prije bijaše rečeno
da su Adam i Eva imali mnogo sinova i kćeri. Ta žena bijaše
Kajinova sestra. Biblija jasno govori kako je Bog želio da sav
ljudski rod nastane od jedne krvi. Zbog toga su se u početku
braća i sestre morali međusobno udavati i ženiti. Kasnije je Bog
to zabranio. Da li je to jasno?
Tada se takvoj osobi sva njezina teorija sruši poput kule od
karata. Pitate se je li povjerovala? Ni govora! Odmah ima
spremno novo pitanje: "Gospodine pastore, recite mi..." - i
nastavlja se ista stvar. Stoga je jasno: ja mogu nekome
odgovoriti na sto tisuća pitanja, a on će i nakon toga ostati u
mraku kao što je bio i prije. Do vjere se ne dolazi pomoću
logičkog razmišljanja, već putem savjesti!
Moj prethodnik u Essenu bijaše Julius Dammann, pastor i
propovjednik. Jednom mu priđe neki mladić i postavi pitanje
o Kajinovoj ženi i druga slična pitanja. Dammann odmahnu
rukom i reče: "Mladiću, Isus Krist nije došao odgovarati na
prepredena pitanja, već spasiti grešnike! Navratite k meni onda
kad shvatite da ste jadni grešnik."
Ljudi s nemirnom savješću, ljudi koji znaju da njihov život
nije u redu, i ne mogu umiriti svoju dušu, takvi ljudi mogu
naučiti kako vjerovati u Spasitelja. Razumsko će shvaćanje
doći kasnije.
Jednom doživjeh nešto što vam neizostavno moram
ispričati. Jednog dana dođoh u bolesničku sobu u kojoj ležaše
šestorica muškaraca. Kako uđoh u sobu, prijateljski me
pozdraviše: "Ah, gospodine pastore, kako je dobro što ste
192

naišli! Baš imamo jedno pitanje za vas." "O, baš mi je drago,"
odgovorih, "kakvo to pitanje imate za mene?" Pretpostavljah
da mi pripremiše jedno od onih pitanja u kojima je prikrivena
zamka. Tada me jedan od njih upita: "Vi vjerujete da je Bog
svemoguć?" "Da, vjerujem!" "Dobro, odgovorite mi onda može
li Bog stvoriti kamen koji će biti tako težak da ga ni on sam
neće moći podići?" Primijećujete li u čemu je zamka? Da sam
rekao: može, tada Bog nije svemoguć; da sam rekao: ne može,
i opet bi ispalo da nije svemoguć. - "Može li vaš Bog stvoriti
tako težak kamen da ga ni sam ne može podići?" - Jedan
trenutak razmišljah kako mu to objasniti. Shvatih koliko je
glupo to pitanje pa ga, umjesto odgovora, upitah: "Mladiću,
sada ću ja vama postaviti jedno pitanje: 'Jeste li proveli besane
noći pokušavajući pronaći odgovor na to pitanje?'" "Besane
noći?" upita začuđen. "Nee, nisam!" Nato mu ja objasnih:
"Vidite, moje je vrijeme predragocjeno da bih ga mogao samo
tako trošiti. Ja vam mogu odgovarati samo na takva pitanja
zbog kojih ljudi provode besane noći. Mladiću," nastavih,
"recite mi ima li nešto zbog čega ne možete spavati?" Njegov
odgovor uslijedi neobično brzo: "Da, imam problem s djevoj-
kom. Ona očekuje dijete, a ne možemo se vjenčati." "A tako,"
rekoh, "zbog toga ne možete spavati. Možemo onda govoriti o
tome!" "Ali kakve to veze ima s kršćanstvom?" začudi se.
"Varate se," rekoh, "pitanje o onom kamenu nema nikakve veze
s kršćanstvom. Ali ova stvar s djevojkom ima! Vidite, vi ste
sagriješili! Prekršili ste Božju zapovijed kad ste imali spolni
odnos s njom! Zato sada razmišljate kako se izvuci iz tog
problema kroz jedan daleko veći grijeh, pobačaj. Zaglibili ste
u grijehu i krivnji. Jedini vam je izlaz obratiti se živome Bogu,
pokajati se i priznati: 'Sagriješio sam!' Tek tada će vam
Spasitelj moći pomoći." Odjednom mu sinu: "Isus je
zainteresiran za moju opterećenu savjest! Isus mi može
pomoći! On me može spasiti i obnoviti moj uništeni život!"
Vidite, prvo je pokušao putem razuma, ali je sve što time
dobi bila obična glupost. Kad je pokušao putem savjesti, od-
jednom mu sve posta jasno. Je li i vama jasno? K sigurnosti
193

spasenja ne dolazimo kroz odgovore na prepredena pitanja,
već kroz dopuštanje svojoj savjesti da dođe do izražaja te onda
reći: "Sagriješio sam!" Tek tada će vam se objaviti razapeti
Spasitelj i primit ćete oproštenje grijeha. Postat ćete njegovo
dijete. Put do toga prolazi kroz savjest, ne kroz razum.
Vidite, kad čovjek dolazi k sigurnosti spasenja, tada mora i
nešto riskirati. Na crkvenim ste zgradama vjerojatno već
zamijetili obojene staklene prozore - vitraže. Kad takve
prozore gledate izvana za lijepa dana, izgledaju vam crni tako
da jedva opažate boje na njima. Ali kad uđete u crkvu, boje
odjednom ožive. Isto je tako i s kršćanskom vjerom, tako dugo
dok ju promatrate izvana, ne možete ništa shvatiti. Sve vam
izgleda mračno i dosadno. Morate ući ako želite vidjeti pravu
ljepotu kršćanstva! Morate se odvažiti i preuzeti rizik susreta
s Isusom! Morate se predati Spasitelju, predati mu svoje pov-
jerenje! Tada će sve postati jasno i svijetlo! To je korak iz smrti
u život. U trenutku ćete razumjeti sve o kršćanstvu.
Isus se molio jednom prilikom kad ga slušaše tisuće ljudi.
Odjednom reče nešto grozno: "Ovakvi kakvi ste sada ne možete
ući u kraljevstvo nebesko! Morate se nanovo roditi! Vaša
narav, ni ona najbolja, nije podobna za kraljevstvo nebesko!"
Medu prisutnima bijaše i nekoliko muškaraca koji rekoše:
"Dođite, idemo odavde! Taj čovjek pretjeruje!" Tri čovjeka
napustiše skup. To vidje šest žena koje rekoše: "Muškarci
odlaze. Dođite, idemo i mi!" I žene odu. Vidjevši to, neki
dječaci rekoše: "Muškarci su otišli. I žene su otišle. Dođite,
onda idemo i mi." Nakraju se razišao cijeli skup. To je moralo
biti grozno.
Zamišljam kako bi bilo da ja propovijedam, a ljudi jedan po
jedan počnu odlaziti. Odjednom se nađem sam s nekolicinom
najvjernijih. To se dogodilo Isusu. Grozno! Odjednom Isus
osta sam. Tisuće ljudi ga napustiše dok je govorio. Nisu ga više
htjeli slušati. Ostala su samo dvanaestorica apostola.
Da ja bijah Isus, molio bih: "Ah, ostanite još malo! Nemojte
me i vi napustiti!" No, Isus učini nešto drugo. Znate li što reče?
Rekao je: "I vi možete ići ako želite!" U kraljevstvu Božjem
194

nema prisile. Kraljevstvo Božje je jedino kraljevstvo u kojem
nema policije! U kraljevstvu Božjem vlada sloboda izbora!
"Izvolite, i vi možete otići!" - tako Isus reče svojim učenicima.
I oni to prihvatile. Nije lako ostati kad ode šest tisuća ljudi. I
učenici skoro otiđoše, pogotovo kad Gospodin reče: "Izvolite,
idite!" Širom im otvori vrata: "I vi možete otići! I vi možete biti
izgubljeni! I vi možete živjeti bezbožno! I vi možete otrčati u
pakao! Učinite kako želite!" Petar je razmišljao jedan trenutak:
"Kamo poći? Kamo? Proživjeti svoj život radeći i mučeći se
poput konja ili u prljavštini grijeha? A na kraju me čeka smrt
i pakao. Sve je to bezvrijedno!" Tada pogleda Isusa i sve mu
bijaše potpuno jasno: vrijedan je jedino život koji se proživi s
Isusom! Zato reče: "Kamo da odemo, Gospodine Isuse? Ti
imaš riječi vječnoga života i mi vjerujemo i znamo (čujte, to je
sigurnost), ti si Krist, Sin živoga Boga. Ostat ćemo s tobom!"
Dragi prijatelji, tako se stiče sigurnost. Promisli se o
različitim životnim putovima i zaključi: Isus je naša jedina
šansa! O, kako želim da i vi dobijete tu predivnu sigurnost da
možete reći: "Mi vjerujemo i znamo: ti si Krist, Sin živoga
Boga."
I na koncu bih htio reći još nešto vama koji ste tek započeli
koračati u vjeri. Predali ste svoje srce Isusu, ali vas ipak muče
sumnje pa mislite: "Nemam sigurnost spasenja. Kako steći
takvu sigurnost? Još uvijek je mnogo grijeha u mom životu!"
Takvim ozbiljnim dušama želim reći: "Mislite li, bi li čovjek
prvo trebao biti bezgrešan kako bi mogao imati sigurnost
spasenja? Tada bi morali čekati tako dugo dok ne odemo u
nebo! Do našeg posljednjeg dana, do posljednjeg daha, trebat
ćemo krv Isusa Krista za oproštenje naših grijeha!
Sjetite se priče o izgubljenom sinu. On se vrati kući i reče:
"Sagriješili!" Otac ga prihvati i priredi veselje.
A sada pokušajte zamisliti ovu scenu: sljedeće jutro sinu
nepažnjom padne šalica iz ruke i razbi se. Kraj svinja zaboravi
kako se ponaša za stolom. Dakle, ispala mu šalica iz ruke. Čuvši
kako šalica uz lomljavu pada na pod, opsuje: "Prokleta šalica!"
Mislite li da ga je otac zbog toga izbacio iz kuće: "Van, gubi se
195

natrag k svojim svinjama!" Što mislite, bi li tako postupio?
- Ne! Otac reče: "U redu je, sine, dogodilo se!" Objasnio bi mu:
"Dragi sine, drugi put malo pripazi. Pomoći ćemo ti dok ne
naučiš odlagati šalicu na stol. Kad ti se dogodi nešto kao ovo,
strpjet ćemo se dok se ponovo ne privikneš na kućni red i
odvikneš od psovanja" - Sigurno ga ne bi poslao natrag k
svinjama.
Vidite, kad se netko preda Isusu odjednom otkrije jednu
groznu stvar: stara priroda još nije potpuno nestala i on još
ponekad sagriješi! Ali kad vam se dogodi kakav propust nakon
obraćenja, tada ne očajavajte, već kleknite i molite ove tri
rečenice. Prvo: "Hvala ti Gospodine što ti još uvijek pripadam!"
Drugo: "Oprosti mi kroz svoju krv!" Treće: "Oslobodi me moje
stare naravi!" Ali prvo neka svakako bude: "Gospodine, hvala
što ti još uvijek pripadam!"
Razumijete? Sigurnost spasenja se sastoji u tome što znam:
"došao sam kući", u Božji naručaj, i sada se borim za svetost -
kao onaj koji će tu zauvijek ostati, a ne kao onaj kog će izbaciti
svaki put kad posrne, i koji se uvijek i ponovo mora vraćati
kući." Takvi koji propovijedaju: "spasenje treba zadobiti svaki
dan iznova", naučavaju užasnu stvar. Moja djeca ne trebaju
svaki dan doći pred mene i pitati me: "Tata, možemo li i danas
biti tvoja djeca?" Oni jesu moja djeca! A onaj tko je postao
dijete Božje, to i ostaje. Takva osoba vodi borbu za posvećenje
kao dijete Božje!
Zato od svega srca želim da i vi zadobijete sigurnost da ste
djeca Božja!
196

Da lije kršćanstvo privatna
stvar?
Često čujem kako je religija privatna stvar! Da lije to tako?
Želim vas pitati da li je kršćanstvo privatna stvar? Ili još bolje:
Jesu li kršćanski stavovi privatna stvar?
Prije no što odgovorim na to pitanje, htio bih postaviti
protupitanje. Uzmimo, naprimjer, kovanicu od pet maraka.
Sto je ugravirano na njoj? Broj pet ili orao? Oboje! Kovanica
od pet maraka ima dvije strane. Isto tako je i s pitanjem da li je
kršćanstvo privatna stvar? Odgovor je - oboje! Da i ne.
Ispravna, živa, kršćanska vjera ima dvije strane: jedna je
potpuno privatna, a druga je javna. I gdje nedostaje jedna od
njih, nešto nije kako treba!
U ovom bih vam poglavlju htio prikazati obje strane prave,
Svetim Duhom upravljane, kršćanske vjere.
1. Kršćanska je vjera potpuno privatna stvar
Da bih vam to bolje razjasnio, započet ću jednom pričom.
Jednom mi netko reče da sam "pričalica". Odgovorih mu:
"Nema u tome ništa lošega. Uvijek se strašno bojim da ljudi ne
zaspu u crkvi. Ali kad neprestano pričam priče, onda ne
spavaju!" Osim toga, čitav se život sastoji od priča, a ne teorija.
U pokrajini Ravensberg je u prošlom stoljeću živio silan
propovjednik - Johann Heinrich Volkening. Kroz Volkenin-
gove je propovijedi cijela okolica Bielefelda, pokrajina
Ravensberg, doživjela veliko duhovno probuđenje. Jednog
dana Volkeninga pozvaše k nekom bogatom seljaku. Taj je
imao veliko imanje i bijaše poznat kao pošten i marljiv čovjek.
Nažalost, silno je mrzio evanđeoske propovijedi. Njegov prob-
lem bijaše u tome što nije htio priznati da je grešnik. On nije
trebao Spasitelja koji je na križu platio za njegove grijehe.
Govorio je: "Činim dobro i Boga se ne bojim." - Kao što rekoh,
jednog dana poslaše po Volkeninga jer seljak bijaše nasmrt
bolestan. Umiraše i htjede posljednji put uzeti Gospodnju
197

večeru, euharistiju. Volkening uđe u kuću. Bijaše krupna stasa
i imao je svjetloplave oči koje privlačiše pažnju ljudi. Prišavši
krevetu umirućega, dugo ga gledaše ne progovorivši ni riječ.
Konačno prozbori: "Heinrich, jako sam zabrinut zbog vas. Put
kojim ste vi išli do sada ne vodi u nebo, već ravno u pakao."
Rekavši to, okrenu se i otiđe. Bogatog seljaka obuze bijes pa
povika za njime: "I to mi je pastor! To li je kršćanska ljubav?"
Pala je noć. Teško bolesni seljak ležaše budan. Savjest ga je
mučila: "Ne ideš u nebo, već u pakao! ...Što ako je, nakon svega,
to istina?" Sjeti se brojnih grijeha koje počini. Nije proslavio
Boga kao što je trebao. Ponekad je nekoga vrlo lukavo
prevario.
U noćima što slijediše obuze ga smrtna strava. Jako se
uznemiri. Odjednom shvati kako se u njegovom životu
nakupilo mnogo grijeha i da uopće nije dijete Božje. Sada se
zaista htio obratiti. Nakon tri dana ponovo posla ženu po
pastora: "Ženo, dovedi mi Volkeninga!"
Bijaše kasno navečer. Volkening odmah dođe. Seljak mu,
vidno uznemiren, reče: "Pastore, mislim krajnje je vrijeme da
se obratim!" "Da," reče Volkening, "što smo stariji, to smo
pametniji! Htjeli bi se obratiti jer ste u nevolji, a to ne mora
značiti kako se istinski želite obratiti! Potrebno vam je nešto
više od toga." Rekavši to, okrene se i otiđe. Ovaj put se seljak
zaista ražestio. I vi biste se razbjesnili na takvog pastora, nije li
tako? Ne bi li bilo bolje da je pastor ljubaznije razgovarao s
bogatim seljakom? Osim toga izgledalo je da će čovjek brzo
umrijeti. Ali Volkening je bio čovjek Božji i znao je što govori.
Prođu još tri dana i seljak zapadne u duboki očaj. Znao je
da mora umrijeti i pitao se: "Gdje su u mom životu bili ljubav,
radost, mir, strpljivost, ljubaznost, dobrota, vjera, srdačnost,
čistoća... ?" Cijelog svog života je odbacivao Spasitelja koji je
umro za njega. Odbacio je njega koji mu je nudio svoju ljubav.
Vidio je sebe na rubu pakla i padne u dubok očaj. "Ženo,"
zamoli je, "pozovi pastora." Ona mu odgovori: "Ne idem više
po njega! Ionako ti ništa nije pomogao!" "Ženo, dovedi ga! Ja
odlazim u pakao!" I žena pođe po pastora.
198

Kad je Volkening došao, pronađe čovjeka koji je shvatio
biblijski stih: "Ne varajte se, Bog se ne da ismjehivati! Što tko
sije, to će i žeti!" Volkening privuče stolicu krevetu i sjedne do
umirućeg. Upita ga: "Ide se u pakao, je li?" "Da, ide se u pakao!"
odgovori ovaj. Volkening nastavi: "Heinrich, pođimo zajedno
do Golgote! Isus je umro i za tebe!" I tada mu najljubaznijim
riječima ispriča kako Isus spašava grešnika. Ali prije toga mi
sami trebamo shvatiti da smo grešnici. Pritom moramo od-
baciti krivi stav: "Činim pravo i Boga se ne bojim!" Moramo
prihvatiti gole činjenice. Tek nas tada Isus može spasiti!
Sada seljak spozna: "Isus je na križu umro za mene. Platio
je za moje grijehe! Samo On mi može dati pravednost koja
jedino vrijedi u Božjim očima!" Prvi puta u životu pravilno se
pomolio: "Bože, milostiv budi meni grešniku! Gospodine
Isuse, spasi me od pakla!"
Volkening se tiho diže i otiđe. Ostavi čovjeka koji je prizivao
Isusa. Bijaše spokojan, jer u Bibliji na tri mjesta piše: "Tko
zazove ime Božje, bit će spašen." Kad sljedeći dan navrati, nađe
čovjeka koji je imao mir s Bogom. "Kako je, Heinrich?" upita
ga. Heinrich ljubazno odgovori: "Bog me prihvatio - po milos-
ti !" Dogodilo se čudo!
Vidite, tako je taj ponosni seljak doživio svoje
nanovorođenje. A sada čujte sljedeću priču. Jedan učeni čovjek
noću dođe k Gospodinu Isusu i reče mu: "Gospodine Isuse, htio
bih raspravljati s tobom o religioznim pitanjima." Gospodin
Isus mu odgovori: "Nema se tu što raspravljati! Ako se tko
ponovo ne rodi, ne može ući u kraljevstvo Božje!" "Kako?"
upita čovjek. "Ne mogu ponovo postati malo dijete i još jednom
ući u majčino tijelo kako bih se ponovo rodio!" Isus svejedno
osta pri svome: "Ako se netko ne rodi od vode i Duha, taj ne
može ući u kraljevstvo Božje!" To je ta privatna strana
kršćanstva: čovjek mora proći kroz uska vrata u život kako bi
bio ponovo rođen kroz veliko čudo Božje.
Nisu to što vam govorim neke isprazne teološke stvari, već
se tu radi o vječnom spasenju. Shvatite ovo ozbiljno! Ne
možete računati na to da će se nekakav Volkening naći kraj vas
199

kad budete na samrti. Da biste primili nanovorodenje, trebate
konačno shvatiti kako je Bog u pravu, vi izgubljeni, a vaše srce
zlo. Da bi se mogli nanovo roditi, trebate žudjeti za Isusom,
jedinim Spasiteljem svijeta. Za novo rođenje trebate priznati
Spasitelju: "Sagriješio sam protiv neba i protiv tebe." Novom
rođenju pripada i vjera: "Njegova me krv čisti od svakoga
grijeha. On plati za mene i pokloni mi pravednost pred
Bogom." Novo rođenje uključuje i potpuno predanje Isusu. I,
konačno, novo rođenje je kad vam Duh Sveti kaže: "Sada si
prihvaćen!" Biblija to naziva "pečaćenjem". Bez nanovorodenja
ne možete nikako ući u kraljevstvo Božje! Ali onaj tko posta
dijete Božje može biti potpuno siguran da je na putu u njegovo
kraljevstvo. Dragi prijatelji, kada se utapam i kada me netko
izvuče na suho, tada, kada stanem na tlo i ponovo mogu mirno
disati, sasvim pouzdano znam da sam spašen!
Vidite, to je privatna strana kršćanske vjere. To je nešto što
svatko mora proći potpuno sam i tako prijeći iz smrti u život.
Kad samo pomislim i sjetim se kako postah Isusov, moram
priznati da je to zaista pravo čudo. Živjeh daleko od Boga,
Čineći sve vrste grijeha. No tada u moj život dođe Isus. Sada mu
pripadam i želim što više ljudi upozoriti na opasnost vječne
propasti i dozvati ih k Isusu. Zaklinjem vas, nemajte mira sve
dok ne prođete kroz iskustvo nanovorodenja, ne mirujte tako
dugo dok ne shvatite: "Isus je moj Spasitelj i ja sam njegov."
Ali nanovorodenje nije kraj, već početak osobne kršćanske
vjere. Tijekom cijelog kršćaninovog života njegova će vjera
imati osobni karakter.
Od samog svog obraćenja sam znao: "Odsada svakako
moram svaki dan slušati glas svog prijatelja!" Tako počeh čitati
Bibliju. Danas ljudi misle da samo pastori čitaju Bibliju.
U blizini moje kuće u Essenu nalazi se park. Jutrima rado
odem tamo i čitam Bibliju dok se šećem. Pri tom me ponekad
promatraju ljudi koji stanuju u blizini parka. Nedavno mi jedan
od njih reče: "Promatram vas uvijek kad čitate svoj molitvenik."
Molitvenike inače čitaju katolički svećenici. On ni ne pomisli
da ja čitam knjigu koju isto tako može čitati svaki laik.
200

Nasuprot rasprostranjenom shvaćanju: "to nije knjiga za
svakoga", Bibliju zaista može čitati svatko!
Kad jednom bijah na odmoru s mladim kršćanima iz svoje
biblijske, grupe, imasmo običaj još prije doručka sakupiti se na
jutarnju pobožnost koja trajaše nekih petnaest minuta. Prvo bi
otpjevali pjesmu poput: "Sviće svjetlo vječnosti" i poslušati
dnevno čitanje iz kalendara. Na koncu bih im dao pročitati
jedan biblijski tekst. Tada bi svatko potražio neko mirno mjes-
to i čitao tekst za sebe. I to isto kod kuće čine oni koji su
započeli novi život s Isusom, oni koji su tek počeli živjeti život
vjere. To čine zato jer ne mogu živjeti bez glasa Dobroga pastira
i razgovora s njime. Molim vas, obnovite osobnu stranu svog
kršćanstva - počnite čitati Novi zavjet! Odvojite za to barem
petnaest minuta ujutro ili navečer!
I kad ponovo zaklopite Novi zavjet, sklopite ruke i recite:
"Gospodine Isuse, moram razgovarati s tobom! Danas moram
obaviti toliko toga! Molim te u svemu mi pomogni! Sačuvaj me
i od mojih omiljenih grijeha! Daj mi ljubavi za druge! Daj mi
Svetoga Duha!" Molite! Razgovarajte s Isusom! On je kraj vas!
On vas čuje! To, da kršćanin razgovara sa svojim Gospodinom,
pripada privatnoj strani kršćanstva.
Nedavno jednom gospodinu, koji tek posta vjernikom, re-
koh: "Svaki dan trebate provesti četvrt sata nasamo s Isusom!"
Čuvši to, on mi odgovori: "Pastore Busch, ja nisam pastor.
Pastori imaju dovoljno vremena za to. Ja nemam! Strašno sam
zaposlen." Ponovo mu rekoh: "Pažljivo me slušajte! Jeste li
ikada u potpunosti posvršavali sve svoje dnevne poslove?" "Još
nikad nisam to uspio!" reče on. "Vidite", rekoh, "to je zato što
ne provodite tih petnaest minuta s Gospodinom. Kad steknete
naviku svakog jutra razgovarati s Isusom i pritom pročitate
nekoliko redaka iz evanđelja, i tada još jedanput molite, odjed-
nom ćete doživjeti kako će vam sve što trebate obaviti taj dan
biti poput dječje igre. Da, što više posla imate, to više trebate
tih četvrt sata s Gospodinom. Kasnije ćete tih četvrt sata možda
produžiti na pola sata kako bi imali vremena reći svom
Spasitelju sve što vam je na srcu. Ali odjednom će sve biti bolje.
201

Govorim vam iz iskustva. Ponekad se i meni dogodi da propu-
stim to dragocjeno vrijeme s Gospodinom. Ustanem iz kreveta
- i već zvoni telefon. Na stolu su svježe novine. Tada opet
zazvoni telefon. Onda mi netko dođe u posjetu. Cijeli sam dan
živčan. Ništa ne ide kako treba. Odjednom se sjetim: Ta danas
uopće nisam razgovarao s Isusom! Ni on nije imao šansu
prozboriti sa mnom! Nije ni čudo kako mi ništa ne polazi za
rukom!'" - Shvatite: tiho vrijeme provedeno s Isusom u pot-
punosti pripada privatnoj strani kršćanstva!
Sljedeća stvar koja je dio privatne strane kršćanstva je ono
što Biblija naziva svakodnevnim razapinjanjem tijela. Za svog
života razgovarah s mnogo ljudi. Svi se oni žališe na nekoga.
Žene se žališe na muževe, muževi se žališe na svoje žene,
roditelji se žališe na svoju djecu, djeca se žališe na svoje
roditelje. Nisu ni shvaćali da, kad kažiprstom pokazuju na
nekoga drugog i kažu: "On je kriv što ja nisam sretan!", u isto
vrijeme pokazuju na sebe! Pokušajte uperiti svoj kažiprst i
pogledajte u kom pravcu pokazuju ostali prsti.
Vjerujte mi, kad jednom počnete provoditi četvrt sata dnev-
no s Isusom, on će vam brzo otkriti kako ste sami odgovorni za
svoje neuspjehe. Brak vam ne valja zato što ne živite blizu Boga.
Na poslu ne valja jer ne hodite s Bogom. Kršćani moraju učiti
kako svaki dan razapinjati svoju narav.
Htio bih podijeliti s vama jedno osobno iskustvo. Jednom
proveh osam dana odmora zajedno s pedeset svojih suradnika
u omladinskom misijskom radu u Essenu. Bijaše neopisivo
lijepo. Bijasmo tako sretni jedan s drugim, teško vam to mogu
opisati. Sve je bilo tako blagoslovljeno. No, ipak bijaše i nekih
poteškoća. Ali prije no što smo posljednjeg dana slavili
Gospodnju večeru, dogodilo se to da odjednom priđosmo
jedan drugome riječima: "Oprosti mi to i to!" Ja morah prići
trojici i reći svakome od njih: "Oprosti mi ono što sam ti jučer
rekao!" Jedan mi odgovori: "Ali dobro ste mi rekli!" "Svejedno
mi oprosti", zamolih ga. Razumijete? Čovjeku mojih godina
nije lako poniziti se pred dvadesetogodišnjim mladićem. Ali
nisam imao mira dok to nisam učinio.
202

Kad imate tiho vrijeme s Isusom tada naučite svakodnevno
razapinjati svoju narav. Tada će sve oko vas biti lijepo! To se
posebno odnosi na privatnu stranu kršćanstva. Ako ne znate
ništa o tome, tada vas molim nemojte se nazivati kršćaninom.
Često prolazim ulicama razmišljajući: "Svi ljudi koje srećem
smatraju se kršćanima jer vjerojatno svi plaćaju crkveni porez.
(U Njemačkoj svaki državljanin mora plaćati porez crkvi. op.
prev.) Kad bih sada nekoga zaustavio i upitao: "Oprostite! Jeste
li vi kršćanin?" dobio bih odgovor: "Naravno! Nisam valjda
hindus!" Ako bih nastavio i upitao: "Recite mi, je li vam se već
dogodilo da niste mogli spavati od radosti što ste kršćanin?"
dobio bih odgovor: "Jeste li vi ludi?" - Tako je to: kršćanstvo
bez ikakve radosti! Ni traga radosti spasenja. Ali od onog
trenutka kad doživite novo rođenje iskusit ćete što znači:
"Radujte se uvijek u Gospodinu! Ponavljam - radujte se!"
Dragi prijatelji, nedavno svojim učenicima pročitah pre-
krasnu rečenicu iz Biblije koja glasi: "A vama koji se Imena
mojeg boj ite sunce pravde će ogranuti sa zdravljem u zrakama."
- To je Isus! To je prekrasno! "...I vi ćete izlaziti poskakujući
kao telad na pašu." Kako je to predivno opisano! Nažalost
rijetko nailazim na kršćane koji "poskakuju kao telad" pred
svojim Spasiteljem. Zbog čega mi to ne možemo? To je zbog
toga što nismo pravi kršćani!
Sjećam se svoje drage majke. U njenom se životu vidjela ta
nesputana ljubav prema Gospodinu. Sjećam se i mnogih
drugih koje upoznah kao sretne kršćane. Nadam se da ću s
godinama što prolaze i ja stjecati sve više i više radosti u
Gospodinu. No to znači kako evanđelje trebam shvatiti vrlo
ozbiljno, i ne smijem se zadovoljti s "razvodnjenim"
kršćanstvom!	'
Evo, to je jedna strana kršćanstva. Odgovor na pitanje da li
je kršćanstvo privatna stvar glasi: "Da, kršćanstvo je vrlo privat-
na stvar!"
Sada dolazi i druga strana novčića. U isto vrijeme kršćanski
život ima i drugu stranu koja je vidljiva svim ljudima.
203

2 Javna strana kršćanskog života
Javna strana kršćanskog života sastoji se, u prvom redu, u
pripadanju zajednici kršćana. Vrlo je važno ovo što čuvam sada
reći: pravi se kršćani priključuju onima koji, također, žele biti
spašeni!
Svake se nedjelje održava bogoštovlje. Zašto i vi ne dolazite
na sastanak crkve? Možda čete reći: "Pa, ja u to vrijeme kod
kuće slušam kršćansku radio-emisiju ili čitam iz Biblije, nije li
to dovoljno?" Moram vam reći da je vaše kršćanstvo zaista
jadno ako ne prisustvujete pravom bogoštovlju u skupštini
kršćana! Nedjeljno bogoštovlje je inače sastavni dio pravog
kršćanskog života.
Otprilike tri stotine godina po Kristovu rođenju na prijes-
tolje Rimskog carstva zasjedne jedan izvanredan čovjek - Dio-
klecijan. Bivši rob, Dioklecijan je, nakon oslobođenja, silno
napredovao te konačno postao carem velikog Rimskog carstva.
U to vrijeme kršćanstvo već bijaše jako rašireno u svim
dijelovima carstva. Dioklecijan je dobro znao da njegovi
prethodnici progoniše kršćane. On to ne htjede učiniti, rekavši:
"Nisam tako lud - progoniti najbolje ljude. Neka vjeruju u što
hoće. Pod mojom vladavinom svatko može pripadati religiji
kojoj hoće." Bilo je zaista neobično da jedan imperator zastupa
takav stav, jer dobro je znano kako vladari, općenito, vole
gospodariti ljudskim umovima.
No Dioklecijan imaše uza se jednog mlađeg čovjeka koji
bijaše suvladar, a zvao se Galerije. Taj je Galerije trebao sjesti
na prijesto po Dioklecijanovoj smrti. Jednog dana taj čovjek
reče Dioklecijanu otprilike ovako: "Čuj, Dioklecijane. Kad
kršćani budu u većini, bit će velikih nemira u carstvu. Oni,
naime, neprestano govore o svome kralju Isusu. Moramo
poduzeti nešto protiv njih!" "Ah!" odgovori Dioklecijan. "Pusti
me na miru! Moji prethodnici dvjesto pedeset godina
progoniše kršćane pa ih se ipak nisu mogli riješiti. Što se mene
tiče, ja ću ih ostaviti na miru." To pametno reče, ali ga Galerije
nastavi nagovarati: "Da, ali kršćani su nešto posebno. Oni
govore da imaju Svetoga Duha a drugi ga ljudi nemaju, i da će
204

oni biti sgašeni, a drugi ne. To su oholi ljudi. Moraš učiniti
nešto protiv njih!"
Dioklecijan se nastavi opirati Galerijevim prijedlozima, ali
ovaj bi uporan i konačno ga nagovori. "Dobro," reče Dio-
klecijan, "ali ćemo im samo zabraniti sastajanje."
Objavljen je proglas u kojem je stajalo: "Svatko tko želi
može biti kršćaninom. Kršćani se ne smiju sastajati.
Nepokoravanje ovoj odredbi kaznit će se smrću." Dakle, svatko
je mogao biti kršćaninom, ali se kršćani nisu smjeli skupljati
na bogoštovlja! Crkveni starješine se sastaše da prouče
situaciju: "Što učiniti? Ne bi li bilo bolje pokoriti se? Svatko
može u svom domu raditi što želi. Tu mu nitko neće ništa
učiniti." Vrlo je zanimljivo što su na koncu zaključili: "Zajed-
ničko sastajanje na molitvu, pjevanje, propovijedi, slušanje
Božje riječi i davanje dragovoljnog priloga, neizostavno spada
u kršćanstvo. Mi ćemo se i dalje sakupljati!" I zaista su se i dalje
sakupljali po zajednicama.
Galerije je trijumfirao: "Vidiš, Dioklecijane? Oni su državni
neprijatelji! Ne žele se pokoriti!" Tada otpoče jedan od
najsvirepijih progona. Mnogi se predaše rekavši: "I kod kuće se
može biti kršćaninom! Nećemo odlaziti na sastanke!" - i spasiše
svoje živote. Ali crkva je rekla: "To su otpadnici. Tko ne dolazi
na kršćanske sastanke, taj je otpao od vjere!"
To treba reći i današnjim kršćanima. U današnjem
kršćanstvu postoji mnogo takvih otpadnika! Ondašnji su
kršćani bili potpuno u pravu kada odbiše pokoriti se carskom
ukazu! U Bibliji je jasno rečeno: "Ne ostavljajmo, kako neki
običavaju, svoga vlastitog sastanka...!" Danas moramo dodati:
"...kako skoro svi običavaju." I zato vas molim: ako želite biti
spašeni, priključite se onima koji sa svom ozbiljnošću žele biti
kršćani!
Postoje mnoge mogućnosti za negdje se priključiti. Postoje
crkve - zajednice vjernika, kućne molitvene grupe i omladinske
grupe za proučavanje Biblije. Od srca vas molim - potražite
zajednicu u kojoj ćete slaviti Boga!
Jednom mi neki Francuz reče: "Netko voli jesti haringe, a
205

netko voli ići u crkvu." - Ali ne, nije tako! To je mnogo oz-
biljnija stvar. Drugim riječima, netko ide u pakao, a drugi se
priključi kršćanima. To je to! Ako zaista želite slijediti Isusa,
tada otiđite do svog pastora i pitajte ga: "Gdje se mogu
priključiti? Gdje mogu čuti još više o Isusu?" I otiđite ondje
gdje se zaista može čuti o Spasitelju! Netko bi mogao reći: "Kod
nas nema takve zajednice!" Nije to nikakav izgovor, posvuda
postoje ljudi koji ljube Gospodina Isusa. Možda ih je malo.
Cesto su to možda pomalo čudni ljudi. Ali vaše je kršćanstvo
mrtvo ako ne uzmete učešća u kršćanskim bogoštovljima!
Kršćansko okupljanje nije istinsko ako u njemu nisu zas-
tupljene ove četiri stvari: pjevanje, slušanje Božje riječi, molit-
va i skupljanje dragovoljnog priloga. Te stvari trebaju biti dio
svakog kršćanskog okupljanja. Tako su radili prvi kršćani i tako
se ispoljava novi život dobiven od Boga.
Postoji samo jedna vrst kršćanske vjere. To je vjera koja se
ispoljava u zajedništvu s ostalim vjernicima. U Bibliji piše: "Mi
znamo da smo prešli iz smrti u život, jer ljubimo braću." To
znači: onaj koga ne privlači zajedništvo s drugim kršćanima
duhovno je mrtav!
Ne mogu zaboraviti prekrasan početak moje pastorske
službe u Bielefeldu, gdje u jednom gradskom okrugu služih kao
pomoćni pastor. Na nedjeljna bogoštovlja u mjesnoj crkvi
okupljao se tek malen broj vjernika. Tada dade Bog da sam
jedne subotnje večeri, do jedan sat u noći, mogao diskutirati s
"drugovima", slobodnim misliocima, u komunističkom
društvenom domu. U jedan sat noću, domar komunističkog
društvenog doma izbaci nas van, na ulicu. Padala je kiša. Prvi
put u životu bi oko mene okupljeno stotinjak tvorničkih rad-
nika iz mojeg okruga. Stajasmo pod uličnom svjetiljkom. Ljudi
me ispitivaše, a ja odgovarah. Dugo govorismo o Isusu koji je
došao iz drugog svijeta. Mnogo govorismo i o tome kako su
nesretni, kako nije istina da su bez grijeha, i da svi oni, zapravo,
vjeruju da postoji vječnost i Božji sud. U dva sata rekoh: "Ljudi,
ja idem kući. Ujutro, u pola deset, vodim bogoštovlje. Znam
da biste i vi rado došli kad se ne bi bojali jedan drugoga."
206

Svi su oni inače bili iz Vestfalije. Preda mnom stajaše jedan
radnik, nazvat ću ga B. U to je doba imao nekih trideset i pet
godina, a bio je pravi Vestfalac. "Ja da se nekoga bojim?" uzbudi
se on. "Ni govora!" Ja nastavih: "Dobro, čovječe, smiri se! U
ponedjeljak će svi u tvornici znati da si u nedjelju bio u crkvi.
A ti se bojiš toga!" "Ništa se ja ne bojim!" reče još jedanput. Ja
mu ponovo rekoh: "Čovječe, ti bi rado došao, ali..." "Dobro,"
prekinu me, "doći ću sutra ujutro, s pjesmaricom pod rukom!"
U nedjelju ujutro, dakle nekoliko sati kasnije, domaršira taj
Vestfalac, hrabro prošavši ulicama s pjesmaricom pod rukom
i dođe na bogoštovlje. Svatko u njegovoj četvrti sazna za to. U
ponedjeljak navečer dođe k meni i reče mi: "Imali ste pravo. U
tvornici se strašno ljutiše što sam išao u crkvu. Ondje shvatih
kakav je to teror. Mi vičemo: 'Živjela sloboda!' a ustvari smo
samo bijedni sluge drugih ljudi. Sve to odbacih, uključujući i
njihovu literaturu. Pričajte mi sada nešto više o Isusu!"
To bi prvi čovjek koji se obrati uz moju pomoć, a sve je
počelo time što je on došao na bogoštovlje u jadnu, malu
zajednicu. Nakon nekog vremena i drugi slijediše njegov prim-
jer. Bog nastavi djelovati i dade nam još mnogo duša. Ali ono
što me tada zapanjilo bila je činjenica da su ti radnici donijeli
životnu odluku tako što su došli k nama - u zajedništvo s
kršćanima.
Preklinjem vas u ime spasenja vaše duše - ja ne reklamiram
crkvu i pastore, ili zajednice i njihove vođe. Stvar je tu mnogo
ozbiljnija - radi se o vašem spasenju. Priključite se zajednici
kršćana!
I druga stvar koja pripada javnoj strani kršćanskog života je:
ustima priznati ono što imamo u Kristu.
Mi u Njemačkoj zapasmo u jednu smiješnu situaciju. Ljudi
misle: "Ja plaćam crkveni porez i zato pastori trebaju preuzeti
širenje Božje riječi. Mene se to više ne tiče." Ponekad poželim
odbaciti sav taj glupi crkveni porez kako bi kršćani, Kristovi
učenici i učenice znali da navještanje Isusa Krista nije samo
dužnost pastora, već i svih ostalih vjernika. Isusovo ime
trebamo navještati ondje gdje jesmo, na poslu, u uredu, u
207

školi... Jeste li već nekome rekli: "Isus je živ! - Psovati je grijeh!
- Sramota je pred Bogom pričati proste viceve!" Jeste li već
nekome rekli: "Ja sam Isusov!" Tada će nas ljudi početi slušati.
Nešto ću vam reći: Tako dugo dok ne smognemo hrabrosti
drugima govoriti o našem Spasitelju, tako dugo nismo pravi
kršćani!
Isus reče: "Tko mene prizna pred ljudima, njega ću ja priz-
nati pred svojim Ocem nebeskim. Tko se mene odrekne pred
ljudima, njega ću se i ja odreći pred svojim Ocem nebeskim."
Bit će užasno kad jednog dana ljudi, kršćani, dođu na Božji sud
i kažu: "Gospodine Isuse! I ja vjerovah u tebe!" - a Isus će reći
Bogu: "Ne poznajem ih!" "Gospodine Isuse, ali ja sam..."
"Rekoh, ne poznajem te! Tvoj susjed nije znao da će ići u
pakao! Nikad ga nisi upozorio, iako si sam poznavao put u
vječni život. Šutio si svaki put kad si trebao otvoriti usta i
navijestiti svog Spasitelja!" Tada ćete možda odgovoriti: "Ali
moja je vjera bila tako slaba!" Isus će vam na to reći: "Tada si
trebao navijestiti takvu slabu vjeru kakvu si imao! Iako je tvoja
vjera slaba, jak je Spasitelj kojeg si trebao navijestiti! Ustvari,
ti ni nisi trebao navještati svoju slabu vjeru, već mene! Idi od
mene, ja te ne poznajem!"
"Tko mene prizna pred ljudima, njega ću ja priznati pred
mojim Ocem nebeskim. Tko se mene odrekne pred ljudima,
njega ću se ja odreći pred mojim Ocem nebeskim." To je rekao
Isus. A on ne laže! Kada ćemo smoći hrabrosti otvoriti usta i
progovoriti o Spasitelju?
Moram vam ispričati jednu priču u svezi s tim. Prije nekoliko
tjedana propovijedah u jednom gradu u mrskoj oblasti. Sas-
tanke je organizirao jedan mladi automehaničar, moj prijatelj
Gustav. Taj Gustav posta odan i vrlo uspješan Isusov svjedok
zahvaljujući tome što u jednom sudbonosnom trenutku prizna
Isusa pred drugim ljudima. To se dogodilo u radionici, jednog
ponedjeljka ujutro. Radnici pričaše što je tko doživio protekle
nedjelje. Jedan reče: "Tako smo se napili, samo što nam nije
pivo teklo na oči!" Drugi je pričao o djevojkama. "Gustave, a
gdje si ti bio?" upita ga jedan. Gustav tada još bijaše učenik.
208

"Ujutro bijah na bogoštovlju", odgovori mu. "Poslijepodne
bijah na omladinskom biblijskom sastanku kod pastora Bus-
ena." Tada je slijedilo uobičajeno zafrkavanje i ruganje. Mali
se učenik osjećao užasno glupo. Odjednom ga obuze srdžba na
sve namještenike i majstora koji mu se rugaše. Pomisli: "Zašto
bi čovjek u takozvanom kršćanskom svijetu bez stida mogao
pričati svakakve sramotne stvari, a ne govoriti o Spasitelju?!"
U tom trenutku odluči pridobiti za Isusa sve ljude iz radionice.
Poče sa svojim prijateljima, učenicima. Govoreći sa svakim
ponaosob, rekao bi: "Otići ćeš u pakao nastaviš li živjeti ovako!
Dođi sa mnom na biblijsko proučavanje u našu omladinsku
grupu. Tamo ćeš čuti o Isusu!"
Kad je nakon mature napuštao radionicu, u njoj je vladala
potpuno drugačija klima! Sam se u to uvjerih. Svi učenici
pristupiše našoj omladinskoj grupi. Tri mehaničara se
priključiše jednoj drugoj kršćanskoj grupi koja je okupljala
mlade ljude. U radionici više nitko nije pričao proste viceve.
Kad bi došao netko novi i pokušao s prljavim pričama,
upozorili bi ga: "Šuti čovječe, dolazi Gustav!" Počeše ga
poštovati. Danas on radi na prekrasnom radnom mjestu i vodi
veliku radionicu za popravak vozila. Bog ga je blagoslovio u
svemu.
Još jednom vas pitam: "Gdje su ti kršćani koji imaju
dovoljno hrabrosti javno navještati svog Gospodina?!" Ustvari,
duhovno možemo rasti tek ako to činimo!
Da li je kršćanstvo privatna stvar? - Ne! Dužni smo navijes-
titi Isusa ljudima oko nas! Prekinite svoju bijednu šutnju! Ako
to ne učinite, Isus će vas se odreći na dan Božjeg suda!
Kad su za vrijeme Trećeg Reicha dječaci iz moje grupe, u
dobi od šesnaest do sedamnaest godina, bili mobilizirani u
radne grupe, svakom bih poklonio malu Bibliju i rekao mu:
"Slušaj me pažljivo! Kad se priključiš svojoj radnoj grupi, tada
odmah, prve večeri, stavi Bibliju na stol i čitaj je pred svima.
To će biti kao da je pala bomba. Ali drugi će dan sve biti u redu.
Ako već prvoga dana ne zauzmeš pravi stav, kasnije to više
nećeš moći."
209

I dečki su radili tako. Prvog bi dana Biblija bila na stolu! "Što
to čitaš?" - "Bibliju!" To bi uvijek odjeknulo poput ručne
bombe, jer u njemačkom kršćanstvu svatko može čitati kakvo
god smeće, samo ne Bibliju. Tada se mom prijatelju Paulu (on
se nije vratio iz vojne) dogodilo da je sljedećeg jutra, otvorivši
svoj ormarić, ustanovio da nema njegove Biblije. Pogledao je
uokolo i vidio kako se jedan dječak cereka. Onda su se i drugi
počeli ceriti. "Jeste li vi ukrali moju Bibliju?" upita ih.
-	"Mmmh..." - "Tko ima moju Bibliju?" - "Kod upravitelja je!"
Paul je znao da će sada nastupiti teškoće. Navečer, nakon
rada, potraži mirno mjesto i pomoli se: "Gospodine Isuse,
potpuno sam sam. Tek mi je sedamnaest godina. Molim te
nemoj me sada napustiti! Pomozi mi da te mogu priznati pred
drugima!" Potom otiđe do upraviteljevog ureda i pokuca na
vrata. - "Naprijed!" - Upravitelj je sjedio za pisaćim stolom. Na
stolu je ležala Paulova Biblija. - "Što hoćeš?" - "Gospodine
upravitelju, molim vas, vratite mi moju Bibliju. Ona je moje
vlasništvo." - "Ah!" * Uze Bibliju u ruke i listaše je. - "Znači to
je tvoja Biblija?! Zar ne znaš da je to vrlo opasna knjiga?"
-	"Znam, gospodine upravitelju. Biblija je opasna i kad je
zaključana u ormariću. I onda izaziva nemir." - Bijaše to kao da
je eksplodirala bomba. Upravitelj se uspravi na stolici. "Sjedni
malo!" reče Paulu. Počeo je pričati: "I ja sam jednom htio
studirati teologiju." - "I onda je gospodin upravitelj otpao od
vjere?" upita Paul.
Tada započeše srdačni razgovor u kojem čovjek od
četrdesetak godina reče dječaku od sedamnaest godina: "Ja sam
u biti vrlo nesretan. Ali ne mogu natrag. Morao bih se odreći
mnogo čega." Dječak odgovori: "Jadni upravitelju! Ali Isus je
vrijedan svakog odricanja!"
Upravitelj otpusti dječaka ovim riječima: "Ti si sretan
čovjek!" "Naravno, gospodine upravitelju!" potvrdi Paul i
povuče se sa svojom Biblijom. Nitko u logoru mu više nije
rekao ni riječ!
Ah, gdje su kršćani koji imaju hrabrosti ovako zastupati
svoju vjeru?!
210

Da li je kršćanstvo privatna stvar? - Da! Novo rođenje i život
vjere duboko su u srcu vjernika!
Da li je kršćanstvo privatna stvar? - Ne! Kršćani se uključuju
u zajednice, prisustvuju bogoslužjima, omladinskim biblijskim
grupama, molitvenim grupama itd. Kršćani ne šute već
navješćuju svojega Gospodina. Svijet mora zapaziti da je Bog
po Isusu zapalio srca ljudi!
211

Kada će biti "smak svijeta"?
Prije nekog vremena razgovarah s jednim industrijalcem.
Potapša me po ramenu i reče: "Gospodine pastore, lijepo je to
što djecu učite dobru!" Na to mu odgovorili: "Bit ću potpuno
iskren, moram priznati kako ne očekujem previše od toga. U
Bibliji stoji da je ljudsko srce zlo od same mladosti. Stoga ne
vjerujem kako tu opomene mnogo pomažu. Ja želim nešto
sasvim drugo." - "Što biste onda vi htjeli?" - "Ja bih rado kad bi
ta djeca, dok su ovdje na zemlji, postali vlasništvo Gospodina
Isusa, a u vječnosti djeca Božja", objasnih mu. "Ah," odgovori
mi on, "gospodine pastore, kakve su to riječi! Moramo biti
realni i spustiti se na zemlju!"
Nije li to mudro rekao? "Moramo se spustiti na zemlju!"
Glasno se nasmijah i upitah ga: "Na kojoj vi to zemlji, ustvari,
želite ostati, dragi moj gospodine ravnatelju? Niste li još
zamijetili kako se tlo pod našim nogama već dugo klima?"
Mislim kako nije potrebno postati ravnateljem da bi se
zamijetilo kako je tlo pod našim nogama strahovito nesigurno.
To je ono što plaši ljude današnjice. Svi bi ljudi rado imali
sigurnost, ali osjećaju kako je nigdje nema. Jedan pohranjuje
svoj novac u švicarskoj banci, drugi gradi bunker u Boliviji.
Nakon svega, mora negdje postojati sigurnost! Ipak svi mi
osjećamo da je nigdje nema! Nije ni čudo što se ljudi danas u
strahu pitaju: "Što će biti sa svijetom?" Jedan od znakova našeg
vremena je to što se ponovo pitamo: "Kada će doći 'smak
svijeta'?"
Prije nekoliko godina pojavila se drama poznatog
švicarskog pisca Durrenmatta, pod naslovom "Fizičar". Komad
završava time što jedan fizičar prognozira mračnu budućnost
svijeta. Ne može se isključiti mogućnost da će se jednog dana
čovječanstvo uništiti atomskim bombama. Autor zaključuje
svoje djelo doslovno ovim riječima: "I radioaktivna će se
Zemlja tad nastaviti besmisleno vrtjeti negdje u svemiru."
212

Ta vizija opustošenog svijeta koji se beskrajno, bez ikakva
smisla, okreće negdje u svemiru, izgleda vrlo stvarnom. Kad
suvremeni pisac na takav način govori o kraju svijeta, to
svakako zavređuje našu pažnju. Ali ja ne vjerujem kako će se
to odigrati na takav način da radioaktivna Zemlja nastavi
lebdjeti svemirom. Kad bih to rekao piscu Durrenmattu, on bi
me zacjelo upitao: "Zbog čega mislite da neće biti tako?
Logično je da će doći do toga!" Na to bih mu objasnio: "Zato
jer u Bibliji piše potpuno drugačije. Gospodin Isus je rekao da
ljudska vrsta neće nestati prije konačnog kraja svijeta. Znači,
nije kako vi tvrdite, iako ste vrlo blizu istini!"
Tu se, naravno, radi o pitanju kome vjerovati u pogledu
budućnosti: Isusu ili nekom suvremenom "proroku".
Postoje dvije pogrešne metode u svezi s budućnošću..
Jedna je metoda ona koju je Joseph Goebbels objeručke
prihvatio. Ona se sastoji od toga da jednostavno zamislim nešto
o budućnosti. Kao da ga još čujem kako govori: "Za pet će
godina njemački gradovi biti ljepši no ikada." Dakle, ta se
metoda sastoji u projekciji slike vlastitih želja na maglu koja
prekriva budućnost. Posebno vješti u toj metodi su takozvani
"Jehovini svjedoci". Stariji se ljudi još sjećaju plakata koji 1925.
godine bijahu posvuda nalijepljeni. Na njima bijaše natpis:
"Milijuni ljudi koji sada žive neće umrijeti." Ta je uzrečica
proistekla od "iskrenih istraživača Biblije". Tada se počelo
umirati kao nikad dotad u cjelokupnoj povijesti svijeta. Ti koji
sebe nazivaše "međunarodnim proučavateljima Biblije" jed-
nostavno u svojim umovima zamisliše viziju divne budućnosti.
Kasnije, kad se njihovo proročanstvo pokazalo lažnim,
promijeniše ime u "Jehovini svjedoci". I danas ti ljudi vjerojat-
no umišljaju nešto slično.
Sljedeća kriva metoda je kad se čovjek obraća vidovnjaštvu.
Moram priznati da ne znam skoro ništa u vezi toga. Niti ne
želim znati ništa u svezi s tim stvarima: gatanju, spiritizmu,
viškovima, Tarot-kartama, horoskopu i ne znam čemu sve ne.
Želim vam reći zbog čega ne želim znati baš ništa u vezi toga.
U Bibliji na nekoliko mjesta piše ovako: "Ovako govori
213

Gospodin: 'Ako se tko obrati na zazivače duhova i vračare, ja
ću se okrenuti protiv takva čovjeka i odstranit ću ga iz svog
naroda."1 Kako je moja najveća želja biti spašen i pripadati
Božjem narodu, čuvat ću se od takvih stvari. I vi se trebate
čuvati takvih stvari, pa vas stoga molim, u ime vašeg spasenja,
ako ste na bilo koji način povezani s njima - prekinite s tom
praksom. Potražite neko mirno mjesto i zazovite Isusa, priz-
najte mu taj grijeh i molite ga za oproštenje!
Ja odlučih vjerovati Bibliji, riječi Božjoj. Prvi razlog zbog
kojeg vjerujem Bibliji je taj što ona nosi pečat autentičnosti.
Drugi je taj što biblijski ljudi sve što govore započinju riječima:
"Tako govori Gospodin!"
Da, postoji ispravan put kako saznati nešto o budućnosti:
Biblija je ta koja nam govori o budućnosti.
Kad druga svjetska vojna bijaše na vrhuncu, meni tajna
policija zabrani propovijedati u drugim mjestima. Bi mi
zabranjeno putovati izvan Essena. Iako svake večeri održavah
biblijsko proučavanje u nekakvom podrumu, dok vani padaše
bombe, imah puno vremena na raspolaganju. To vrijeme is-
koristih za temeljito proučavanje Ivanovog Otkrivenja,
posljednje biblijske knjige. Proučavajući je zaključili: "Ova je
knjiga nevjerojatno aktualna!" Odlučih, stoga, predati drugima
dio od onoga što tada naučih.
Sada bih vam htio reći što Biblija govori o budućnosti.
1. Isus ponovo dolazi
Biblija sasvim jasno govori kako se u centru svekolikog
kršćanskog iščekivanja u vezi budućnosti nalazi jedan veliki
događaj - slavni dolazak Isusa Krista!
Kad je Isus odlazio na nebo, njegovi učenici stajahu i
gledahu kako iščezava u drugu dimenziju. U Bibliji piše: "...i
oblak ga ote očima njihovim." Najedanput se kraj njih stvore
dva čovjeka u bijelom i rekoše im: "Ovaj Isti Isus koji je uznesen
na nebo između vas, opet će se vratiti onako kako ste ga vidjeli
da odlazi u nebo!"
214

Isus ponovo dolazi! Jednog će dana Isus u svoj slavi
prodrijeti iz Božje dimenzije u ovaj naš trodimenzionalni
svijet! To je kršćanska nada.
Moram vam ispričati kako mi je ta, pomalo strana istina,
postala potpuno jasnom. Već je prošlo otprilike trideset pet
godina otkako, kao potpuno mladi pastor, dođoh u Essen iz
jednog rudarskog područja. Imah samo dvadeset sedam
godina, a u mom je okrugu tada živjelo dvanaest tisuća rudara.
Nijedan od njih ne htjede ni čuti ništa o mojoj poruci. Usred
okruga nalazio se veliki pusti trg okružen zgradama u kojima
stanovaše rudari. S jedne strane trga stajaše neka kućica. U toj
kućici uredih skromnu prostoriju u kojoj započeti održavati
biblijska proučavanja. Bijaše lijepo kad ljudi počeše dolaziti:
došlo je nekoliko rudara (komunisti i slobodni mislioci) koji
htjedoše čuti što to "pop" ima za reći, nekoliko majčica s
djecom, dva tri mladića... Smiješno, ta mala zajednica koja je
tek nastala, uznemirila je duhove u cijelom okrugu. Za vrijeme
svakog sastanka bijasmo uznemiravani. Jednog nam dana
polupaše prozor. Zatvorismo drvene kapke. Tada bacaše
kamenje. Drugi put igraše nogomet s praznim konzervama
točno pred našim ulaznim vratima, tako da ne mogasmo čuti
ni vlastiti govor. Jednom napraviše prave demonstracije pred
našim vratima. Trubiše i vikaše kao na nogometnoj utakmici, i
pjevaše: "Ne straši nas nikakvo više Biće. Ni Bog, ni kralj, ni
pučki tribun, izbavljati nas neće, to možemo učiniti jedino mi
sami." A mi unutra pjevasmo: "Bog jeste ljubav, jer on me
spasi!" - To su bila vremena!
Jednog dana bijaše posebno loše. Bi kao da je otvoren pakao
i davao oslobođen. I tada se dogodi nešto čudesno. Odjednom
je strahovito lupilo po vratima i nešto teško se zakotrljalo po
podu. Pomislih: "Sigurno baciše bombu!" Potom čun kako ljudi
otrčaše. Srca nam prestaše kucati. Vani nasta grobna tišina.
Lagano otvorih vrata i izvirih van. Vani, u lokvi od prijašnje
kiše ležaše veliko željezno raspelo. Bijaše mi poznato. To
raspelo uzeše u obližnjem katoličkom domu za muškarce i
baciše na naša vrata: "Evo vam vašeg Krista! U blato s njim!"
215

Bijaše tamna noć u mjesecu studenom. Kišilo je. Ondje u
blatu ležaše lik razapetog Krista. Stajah na tom očajnom trgu
okruženom stambenim zgradama i rudničkim tornjevima. Iza
mene stajaše mala zajednica ljudi koji drhtahu od straha. A u
blatu ležaše slika razapetog Spasitelja! Pomislih: "Bog je imao
tisućustruki razlog prepustiti ovaj svijet na milost i nemilost
samome sebi. Ali on to ipak ne učini! On posla svoga Sina! Sin
Božji učini nešto nevjerojatno: preuze naše grijehe na sebe i
dopusti da ga pribiju na križ. Umjesto da ljudi padnu na koljena
pred Spasiteljem i proslave ga, oni uzimaju njegov lik i bacaju
ga u blato. Tako čovjek pljuje u ruku koju mu Bog ispruži kako
bi ga spasio!"
Znate li da danas ljudi manje mrze Isusa?! Današnji ljudi
više ga, ustvari, ni ne mrze. Oni bez ikakvog razmišljanja,
ispunjeni samopravednošću, bacaju njegov križ u blato!
Tog me dana obuze blagi bijes. Mišljah: "Što će Bog sada
učiniti? Sada bi morala pasti vatra s neba!" No ipak nije bilo
nikakve vatre s neba. I dalje je padala kiša. Lik razapetog
Spasitelja i dalje ležaše u blatu. Iz daleka se čuo podrugljivi
smijeh. Smijahu mi se. Odjednom me obuze misao: "Neće
ostati ovako, neće se vječno izrugivati Sinu Božjemu koji je
umro za svijet. Neće to tako ostati! Dolazi dan, i to je apsolutno
sigurno, kada će ovaj svijet koji ga odbaci, uvidjeti kako on
bijaše jedina šansa za nas ljude, i da je on Kralj svega svijeta.
On će ponovo doći u slavi!"
Kad se te kišne večeri, okružen braćom iz zajednice, očajnim
trgom i Kristovim likom u blatu, vraćah u našu prostoriju, prvi
puta se istinski radovah biblijskoj poruci: "Isus ponovo dolazi!"
Otiđoh za propovijedaonicu, otvorili Matejevo evanđelje, 24.
poglavlje, i pročitah: "...i vidjet će Sina Čovječjega gdje dolazi
na oblacima nebeskim s velikom moći i slavom." Otada se
nisam prestao radovati tome.
Znate, kad vidim kako se rugaju mome Spasitelju, Spasitelju
koji oslobađa od smrti, oprašta grijehe, razveseljuje i blagos-
livlja, tada se radujem što dolazi dan kada će s njega spasti
odijelo sramote, a on se objaviti u svoj svojoj slavi!
216

Kada prvi put dođoh u veliki kršćanski omladinski centar u
Essenu, koji se zove Weigle-Haus, na zidu vidjeh samo jednu
sliku. U velikoj dvorani u kojoj se sakuplja po nekoliko stotina
mladih ljudi, visi slika ponovnog dolaska Gospodina Isusa
Krista. Pri dnu slike nalazi se neki grad a iznad njega oblaci. U
oblacima bijel konj. Na njemu jaše on, Kralj, i drži podignutu
ruku koja bijaše probodena čavlom. Gledajući tu sliku rekoh
svom prethodniku, pastoru Weigleu: "Kako to da si ovdje
objesio upravo ovu sliku? Nije li to pomalo neprikladno za
omladinski centar? Tu bih ja objesio nešto drugo!" On mi
objasni: "Dragi brate Busch, dečki su cijeli tjedan u uredima,
školama, tvornicama i rudnicima. Kad na tim mjestima
posvjedoče svoju vjeru u Gospodina Isusa, nailaze samo na
sarkazam i ruganje. I ako ne žele sudjelovati u grijesima svojih
kolega, ismijava ih se i napada. Nije ni čudo što često bivaju
obeshrabreni. Kad ovdje sjede ova im slika govori: 'Isus je
pobjednik i pripada mu cijeli svijet.'"
Osobno u svom životu iskusih kako je čudesna ta nada. Za
vrijeme Hitlerova režima bijah uhićen nakon Što na jednom
velikom skupu u Dannstadtu govorih o Isusu. Posjedose me u
auto, na sjedalo pokraj SS-časnika. Oko nas stajaše stotine
ljudi. Esesovac za volanom dobi naredbu: "Vozi!" No, motor
ne htjede upaliti. To je inače bio dobar auto, ali vozač ga nije
mogao upaliti. "Hajde, čovječe, vozi!" zaurla časnik. Sjedih
pokraj njega kao uhićenik. Motor ne htjede upaliti. I tada
odjednom, usred razdražene mase okupljene na crkvenim
stepenicama, neki mladić zapjeva gromkim glasom:
"Vlast je u Kristovoj ruci,
svemir sluša njegov glas.
On mač smrti slomi,
prijestolje zla sruši,
pobjednik je on i ima vlast.
Krist vladar naš, on ima vlast,
pobijedio je tam' na Golgoti.
Krist vladar naš, ima svu moć,
pobijedio je na Golgoti."
217

Otpjevavši to, mladić se ponovo izgubi u masi. Auto
konačno upali i mi krenusmo. Tada rekoh časniku: "Jadni
čovječe! Ja sam na pobjedničkoj strani!" Skupi se i promrmlja:
"I ja nekad bijah uključen u 'Kršćansko udruženje mladih'." "A
tako," rekoh, "a sada lovite kršćane?! Jadni čovječe, ne bih se
htio mijenjati s vama!" I tako se dovezosmo do zatvora.
Meni se za to vrijeme otvori pogled na drugi Kristov
dolazak. Što je mračnije vrijeme u kojem živimo, to je važnije
iščekivanje Isusovog dolaska.
Vidite, taj Isusov dolazak u slavi bit će njegov treći dolazak
na zemlju. Prvi put dođe kad posta čovjekom. Bilo je to u
Betlehemu. Nakon što ga Marija rodi bijaše položen u jasle. To
je ono što slavimo na Božić, ako još uopće znamo o čemu se
radi. Sin Božji posta čovjekom da bi nas učinio djecom Božjom
i bio naš brat.
Drugi Isusov dolazak događa se u duhu - sada, danas. On
reče: "Evo stojim pred vratima vaših srca i kucam. Ako tko čuje
moj glas i otvori vrata, ući ću k njemu." Znate li zašto
propovijedamo o Isusu? Na taj način želimo mu pomoći kako
bi mogao doći k vama. U Bibliji piše: "A svima koji ga primiše
dade moć da postanu djeca Božja." Morate mu otvoriti svoje
srce!
Treći njegov dolazak na zemlju bit će u slavi i vidjet će ga
svako oko. To je potpuno sigurno. Do tada će čovječanstvo već
isprobati sve političke sisteme: konstitucionalnu monarhiju i
apsolutnu monarhiju, predsjedničku demokraciju i narodnu
demokraciju, diktaturu i tko zna što sve ne. I uvidjet ćemo kako
nam sve to nije donijelo mnogo dobra. Tada još mora doći Isus,
moj Kralj, i pokazati da li on može vladati!
2. Što prethodi Isusovu povratku?
Biblija kaže da će svjetska povijest trajati još neko vrijeme.
Ali tada će, skoro neprimjetno, započeti razdoblje u kojem će
se svjetska povijest nezaobilazno približiti svome kraju. 21a to
ću razdoblje upotrijebiti jedan izraz koji se nalazi u Bibliji.
Biblija to doba naziva: "posljednje doba".
218

Biblija govori o dolasku vremena sveopće konfuzije,
vremenu u kojem će čovjek biti nemoćan riješiti svoje
probleme. U to će posljednje doba izići na vidjelo ljudska
zbunjenost i bespomoćnost. Sam Isus je obznanio četiri
značajke toga doba.
On reče da će se to vrijeme prepoznati po političkoj zbrci.
To izreče ovim riječima: "Dići će se narod protiv naroda i
kraljevstvo protiv kraljevstva." Još nikad nije postojalo takvo
vrijeme u kojem su toliki (dobro plaćeni) diplomati održavali
toliko skupih konferencija kao u naše doba. I nikada prije naših
dana nije postojalo doba u kojem se tako bezumno trošio
narodni novac za naoružanje. Novcem koji se troši za atomsko
oružje mogli bi se sagraditi cijeli velegradovi i tako riješiti
problem nedostatka stanova. Umjesto toga, govori se:
"Moramo se naoružati. I najmanja država treba imati atomske
bombe!" Usprkos svemu tome čovječanstvo još nikada nije
toliko vapilo za mirom. Mi želimo mir. Nitko ne želi rat. Ali
svi se luđački naoružavaju. Po tome će se prepoznati politički
kaos posljednjeg doba.
Sljedeća značajka koju Isus spomenu je zbrka na
gospodarskom planu. To izrazi ovim riječima: "Bit će gladi." Na
zemlji inače raste dovoljno hrane za cijelo čovječanstvo. I nikad
još nije postojalo toliko učenih ekonomista kao što je to danas
slučaj, i svjetsko gospodarstvo još nikada nije bilo tako
savršeno. No ipak, prema izvješću Ujedinjenih naroda, više od
polovine čovječanstva nema dovoljno hrane. Zar nije moguće,
u jednom visokociviliziranom društvu u kojem ima dovoljno
dobara, nahraniti sve ljude? Ali to jednostavno ne ide.
Gospodarska zbrka nezaustavljivo raste!
Treća značajka posljednjeg doba u kojem će čovječanstvo
preplaviti nerješivi problemi je religiozna zbrka. Isus je to
ovako opisao: "Reći će vam: Mesija je 'ovdje', ili 'ondje'."
Nedavno razgovarah s jednim mladićem koji mi reče: "U što
nakraju vjerovati? Postoje rimokatolici, grkokatolici, refor-
mirani, luterani, unijati, metodisti, baptisti, Armija spasa, pen-
takostalci, Jehovini svjedoci, Novoapostolska crkva, islam,
219

budizam itd. Ne znam u Sto vjerovati!" Na te se njegove riječi
nasmijati i rekoh mu: "Mladiću, utješi se, nije to ništa, najgore
tek dolazi! Tako tvrdi Biblija."
To je znak posljednjeg doba. Đavao zavodi ljude jer se ne
upravljaju prema riječi Božjoj. I Bog to dopušta. Čuju se
glasine: "Krist je ovdje, Krist je ondje!" Religiozna zbrka je
zastrašujuća. Često vidim kako ljudi po velegradovima trče od
jedne do druge religiozne senzacije i obuzme me strah i
drhtanje. I još vam želim reći da vas ni jedan evangelizator ne
može spasiti. Ako sami ne pronađete Spasitelja, tada vam ništa
neće pomoći da dobijete vječni život!
Postoji još jedna, peta značajka poslijednjeg vremena:
Raseljeni izraelski narod će se opet okupiti u Palestini. To što
postoji država Izrael za mene je jedan od najčudesnijih znakova
vremena. Neki kažu kako to nije nikakav znak. Kad se nedavno
zaustavih na švicarskoj granici, ispred mene stajaše automobil
s oznakom države Izrael. Pomislih: "Ispunjavaju se biblijska
proročanstva! I automobilske tablice to navješćuju!"
Moj mi otac ispriča kako su 1899. godine Zidovima ponudili
naseliti se na Madagaskaru. Na to Židovi rekoše: "Ne! Mi
imamo samo jedno obećanje a to je: povratak u zemlju naših
predaka!" Cijeli svijet mišljaše: "To se ne može dogoditi!" - Ali
danas u Palestini postoji država Izrael!
Dakle, posljednje je doba okarakterizirano time što Čovjek,
usprkos cjelokupnom napretku, postaje sve konfuznijim, i više
ne može rješavati svoje probleme. Ljudska nemoć je očita. Ne
mogu vam reći kako dugo će trajati to razdoblje. Biblija nam
ne donosi nikakve precizne podatke u vezi toga. Ona nas samo
upozorava: "Bdijte!" Pavao je rekao o Isusovim učenicima: "Mi
ne pripadamo onima koji spavaju. Mi smo trijezni i pripadamo
danu."
Kad to razdoblje ljudske izgubljenosti dosegne svoju kul-
minaciju, neposredno prije Isusovog povratka treba doći An-
tikrist - lažni Krist. Taj dio vremena nazvat ću; vrijeme kraja.
Mi već danas proživljavamo zbrku posljednjeg vremena. Ta
zbrka vapi za jednim autoritativnim čovjekom! Svijet već sada
220

vapi za jednom snažnom osobom. I kad ljudska bijeda naraste
do najviše točke, doći će jedan veliki čovjek koji će se nazvati
izbaviteljem svijeta. Taj čovjek nije Krist, on je lažni Krist.
Biblija kaže da će on izroniti iz mora (more u Bibliji
predstavlja narode). Bit će diktator i zavladati svijetom. Mi ga
nazivamo Antikristom. Pod njegovim će se vodstvom ujediniti
sve države svijeta. Taj dio ljudske povijesti okarakteriziran je
ljudskim prkosom prema Bogu. To će biti posljednji pokušaj
svijeta da se izbavi uz pomoć politike i gospodarskih programa.
Biblija zadivljujuće opisuje tu posljednju veliku diktaturu. O
tome ona govori u proročkim slikama i vizijama. Tko to želi
razumijeti, treba se prepustiti vodstvu Svetoga Duha. Ispričat
ću vam kako Biblija govori o Antikristu, tom posljednjem
silniku. Ivan apostol govori u proročkom zanosu: "Nađoh se na
obali mora. Potom opazih gdje izlazi iz mora zvijer s mnogo
glava na kojima su krune; s ustima poput razjapljenih lavljih
ralja." Kako razumijeti tu veličanstvenu sliku?
More je slika svih naroda svijeta. Onaj tko bijaše na moru
zna kako je ono nemirno. Nikad nije potpuno mirno. Tako ni
narodi ne miruju, uvijek je medu njima prisutan neki nemir.
Posljednji svjetski izbavitelj će izići iz naroda. Svi svjetski
političari u posljednjem stoljeću prikazivaše se kao izbavitelji
i svi oni proiziđoše iz naroda: mali Korzikanac Napoleon;
neznani kaplar iz prve svjetske vojne, Adolf Hitler; postolar
Staljin... Svi su oni bili samo Antikristovi prethodnici. Došli su
odozdola, iz naroda. Narod je radosno klicao: "On je jedan od
nas!" Ali moj Izbavitelj, Isus Krist, nije došao iz mora naroda,
već iz Božjeg svijeta. On je Sin živoga Boga!
Antikrista se naziva Zvijer. Što to znači? Biblija kaže: "Na
svoju sliku stvori Bog čovjeka." Što sam bliže Bogu to sam
čovječniji. Što se više čovjek udaljava od Boga to postaje
zvjerskiji. Veliki neprijatelj kršćanstva, Nietzsche, reče:
"Najplemenitiji čovjek je plavokosa zvijer." Dobro je to
shvatio. Antikrist će biti jedan čovjek koji će potpuno odbaciti
Boga. Okrenut će mu leđa i zato će postati poput životinje
- zvijer bez srca.
221

On je Zvijer "sa sedam glava". Što to znači? To znači da nije
glup! Ljudi će reći: "Što taj ima glavu!"
On ima usta "kao u lava". To znači da će sav svijet ispuniti
svojom propagandom. U doba nacista imasmo prilike vidjeti
sličnu propagandu kada posvuda treštaše zvučnici koji
prenosile govore nacističkih glavešina. O, mogu zamisliti kako
će Antikrist svojom besmislenom propagandom preplaviti
naše živote!
Taj posljednji čovjekov pokušaj - spasiti svijet bez pomoći
pravog Spasitelja, Gospodina Isusa, bit će na samom početku
osuđen na propast. Ljudima će se nuditi izbavljenje bez
pokajanja i obraćenja. I svi će problemi biti riješeni. Riješit će
se politički problemi jer će Antikrist stvoriti svjetsko carstvo.
Bit će riješeni i gospodarski problemi. Svi će dobiti bonove za
hranu. Naravno, i religiozni će problemi biti rješeni: "Ja sam
svjetski izbavitelj," reći će Antikrist, "meni se molite"
Neugodno je promatrati kako naš svijet stremi prema tom i
takvom kraju.
I tada će se sav svijet pokoriti Antikristu. Samo će kršćani
reći: "Mi te nećemo štovati!" Svatko će morati nositi oznaku na
čelu. Ali kršćani će reći: "Ne! Mi imamo Spasitelja, a to je Isus!"
Tada će nastupiti progoni. U Bibliji je jedan stih koji kaže:
"...nitko neće moći ni kupiti ni prodavati ako nema udaren žig."
Švapski komentator Biblije, Auberlen, prije sto pedeset godina
piše u vezi toga: "Mi to još ne možemo razumjeti. Ali u vrijeme
kad se počne zbivati, otvorit će nam se oči." No, mi to možemo
sasvim dobro razumjeti. Poznate su nam totalitarne države.
Znamo što znači: taj i taj čovjek ne dobija bonove za kruh ni
radnu dozvolu. Može vjerovati u što hoće, ali on više nema
domovinu ni ikakva prava. Da, već nam se to događalo.
Kad to čitah bijah potresen i pomislih: "Postoje ljudi koji
misle da je Biblija zastarjela. Ne, nije Biblija zastarjela, naši su
svjetonazori zastarjeli. Biblija nas vodi u budućnost."
Antikrist će sve tolerirati, samo ne svjedočanstvo o is-
tinskom Spasitelju, Gospodinu Isusu Kristu. Zbog toga će on
još jednom pokrenuti velike progone kršćana.
222

Jednom prilikom svojoj djeci pričah o tim stvarima. Na to
moja mala kći poče plakati. "Dijete," upitah je, "zašto plačeš?"
Jecajući mi odgovori: "To se može dogoditi bilo koji dan." "Da,"
rekoh, "može." "Što će biti ako ne ostanem vjerna Spasitelju?"
Na to joj objasnih: "To bi bilo grozno. Ali samo ti je jedno
potrebno: ti mu već od danas možeš biti vjerna!"
To bi vas vrijeme moglo zateći nespremne. Već sutra bismo
se mogli naći u njemu. Tada više ne bi bilo šanse pronaći Isusa.
Više ne bi bilo bogoštovlja. Zvona bi bila rastaljena i prerađena
u spomenike Antikrista. Od crkava bi bili napravljeni muzeji u
kojima bi se izlagale fotografije iz Antikristove mladosti.
Tada će ljudi plačući tražiti utjehu. Ali više neće biti nikoga
da ih utješi, jer su odbacili jedinog Tješitelja - Isusa. Prorok
Jeremija kaže: "Jer ste me odbacili, govori Gospodin, za vas
više nema utješitelja." Ljudi će u svom očaju biti prepušteni na
milost i nemilost jedan drugome. Vjerujem da će kršćani biti
radosni pa makar se morali suočiti i sa smrću. Oni će u tom
groznom vremenu imati Tješitelja!
Uplašile su me i Isusove riječi: "Ljudi će umirati od straha u
očekivanju onoga što će zadesiti svijet." U Ivanovom Otkrive-
nju piše da će Antikrist ispuniti svijet zvukom fanfara i zas-
tavama. Pomislih: "Kako te dvije stvari mogu ići zajedno? S
jedne strane imamo strah i iščekivanje, a s druge strane velike
uspjehe." Prema onome što proživjeh 1933. godine, znam da je
itekako moguće da svijet bude ispunjen poklicima slavlja,
limenom glazbom i zastavama, a opet pun straha i iščekivanja
pred onime što dolazi.
Ali u trenutku kad će Antikrist biti na vrhuncu moći, u
trenucima trijumfa, kad će misliti da se zauvijek riješio Isusa,
tada će Bog intervenirati! - Isus će ponovo doći u svoj svojoj
slavi! Antikrist će biti izgubljen. Isus će ga uništiti "dahom
svojih usta"!
Što su vremena mračnija, to očitiji postaju zastrašujući
znakovi ljudskog očaja i buduće Antikristove vladavine. Ali
ljudi koji čitaju Bibliju bivaju ohrabreni, jer očekuju povratak
Isusa Krista!
223

3. Što će biti nakon Kristovog povratka?
I u svezi s tim Biblija nam daje samo neke smjernice. Kao
prvo, ona kaže da će Isus vladati tisuću godina kao kralj na ovoj
planeti. To je, također, jedna od biblijskih slika koja znači da
će Isus vladati dugo vremena. Sve mi se to savršeno uklapa:
prvo će postati očitim beznadežno stanje u kojem se ljudi
nalaze, potom će slijediti posljednji ljudski pokušaj da se spasi
svijet, i naposljetku će zavladati moj Kralj! A on zna kako se
vlada! Idite malo u kuće u kojima vlada Isus. Da, već danas
postoje domovi u kojima je Isus na vlasti. Ondje ćete već na
samom pragu osjetiti: "Ovdje vlada drugačija atmosfera!"
Poznavah jedan mladi bračni par. Jednog dana on sjedne
pokraj mene i reče mi: "Želim se predati Bogu. Dosad poricah
njegovo postojanje. Često govorih protiv njega. Ne mogu više
živjeti bez njega." Tada sve izađe na vidjelo. Bijaše razočaran u
braku. Objasni mi: "Htjedoh pokazati svijetu da i bez Boga brak
može biti sretan." Ali, sve je potonulo. Prvo im dijete umrje i
oni se posvađaše kraj njegovog mrtvog tijela. Na koncu prizna:
"Bog je protiv nas. Predajem se." Pokop djeteta koji ja vodih
bijaše potresan. U sredini bijaše lijes s mrtvim djetetom. S
jedne strane bijaše čovjek sa svojom obitelji. Nasuprot, lijepa
mlada žena okružena svojim rođacima. Dva svijeta, dvije
stranke - a između njih mrtvo dijete.
Potraja više od godinu dana dok i žena povjerova u
Gospodina Isusa. Sjećam se kako mi jednog uskršnjeg jutra
napisa: "On je uskrsnuo i u mojem srcu!"
Tada se ponovo vjenčaše. Još jednom počeše od samog
početka. Inače bijahu vrlo samostalni i inteligentni ali, svejed-
no, prije nikada ne uspjevahu postići sklad. Sada posta prediv-
no.
On mi to ovako opisa: "Vidite, prije je u nas sve propadalo."
"A zašto je sada sve u redu?" upitah ga. Ogovori mi nasmijana
lica: "Zato jer sada Isus vlada u nas! Sada moja žena više ne
govori: 'Ja vladam!' Ni ja više ne govorim: 'Ja vladam!' Umjesto
toga, sada se pitamo: 'Sto želi Isus?' I sve je u redu!"
224

Slušajući ga, padne mi na um misao: "Ako je tako divno i
prekrasno kad Isus vlada u nečijem domu, kako li će tek biti
kad zavlada na zemlji?!" To tisućugodišnje kraljevstvo će biti
nešto nezamislivo prekrasno.
Nakon Isusove vladavine taj sretni svijet će još jednom biti
stavljen na kušnju da se vidi jesu li srca istinski izmijenjena.
Tada će davao biti doslovce odvezan i bit će očito kako se srca
ljudi u osnovi nisu izmijenila, i da je čovječanstvo ostalo kakvo
je i bilo.
Biblija nam govori da će tada ljudi posljednji put ustati
protiv Boga. Potom će doći kraj svijeta. Sunčev sistem će se
raspasti. Nebo i Zemlja bit će uništeni. Apostol dalje piše:
"Zatim opazih veliko bijelo prijestolje i onoga koji je sjedio na
njemu... I opazih mrtvace, male i velike, gdje stoje pred
Bogom... I otvoriše se knjige... I tko god se ne nađe zapisan u
knjizi života, bi bačen u ognjeno jezero."
Jednom me netko upita: "Pa gdje će stajati prijestolje kad
više ničega ne bude?" Odgovorili mu: "To nije tvoja briga.
Radije brini o tome kakav ćeš stati pred to prijestolje!" Čovjek
može biti izgubljen. Bilo bi mi draže da u Bibliji ne postoji ta
grozna istina. Ali u našem životu postoji ta grozna mogućnost
da budemo izgubljeni za cijelu vječnost!
Opet vam moram ispričati jednu priču: U nekom se
škotskom dvorcu navečer okupilo maleno društvo. Raz-
govaraše o svemu i svačemu pa nakraj u dođu i do kršćanstva.
Poslije večere posjedaše oko kamina u kojem je gorjela vatra.
Jedan gost, stariji elegantni gospodin, reče domaćici: "Prema
vašim riječima zaključujem da ste kršćanka. Vjerujete li vi
zaista u sve što piše u Bibliji?" - "Da!" - "I to da će mrtvi
uskrsnuti?" - "Da!" - "I da će svi koji nisu zapisani u knjizi života
otići u pakao?" - "Da, i to vjerujem!" - Gospodin ustane i pređe
preko dvorane. U jednom je kutu visjela krletka s papagajem.
Izvadi papagaja iz krletke i pođe s njim prema kaminu kao da
će ga baciti u vatru. Preplašena domaćica skoči i uhvati ga za
ruku: "Što to radite!? Jadna ptica!" Gospodin se na to nasmija.
"Čujte, vama je žao te jadne ptice a vaš, takozvani, Bog ljubavi
225

će baciti milijune ljudi u pakao. Čudan Bog ljubavi!" Za
trenutak zavlada tišina, a onda gospođa odgovori: "Griješite!
Bog nikog ne baca u pakao. Mi svojevoljno odlazimo u vječnu
propast. Bog želi da se svi ljudi spase!"
Biblija nam prikazuje potresnu sliku Posljednjeg suda. Dat
nam je opis Božje sudačke stolice: "I opazih mrtvace, male i
velike, gdje stoje pred prijestoljem."
Ljudi se svim silama opiru toj poruci o Božjem sudu: "To
nije istina!" Jednog mog mladog prijatelja upita njegov prijatelj
na poslu: "Vjeruješ li ti zaista u Sudnji dan?" "Da, vjerujem."
Ovaj mu se naruga: "Ma daj! Koliko je ljudi danas na svijetu?
I koliko ih je živjelo do sada? Zamisli sada kako će svaki od
njih biti suđen ponaosob. Pomisli samo kako će to dugo
trajati!" Na to mladić odgovori samo: "Kad dođe taj čas, imat
ćemo vremena u izobilju. Nećemo više imati ništa pred sobom."
Da, Bog će imati mnogo vremena za nas. Time što će nam
suditi svakom ponaosob, on nam posljednji put pokazuje da
nas shvaća ozbiljno. To je dokazao kad je njegov Sin umro
umjesto nas. I ako vi ne shvaćate ozbiljno svoj život i preživite
ga u grijehu i ispraznosti, Bog sve to shvaća ozbiljno. To će se
otkriti na Sudnji dan.
Biblijska vizija budućnosti završava ovim riječima: "I vidjeh
novo nebo i novu zemlju u kojoj prebiva pravednost." I dalje
Biblija oslikava taj novi svijet riječima koje nadilaze naše
razumijevanje. Jedna stvar je u potpunosti jasna: Bog je došao
do cilja. Oni, čija su imena zapisana u knjizi života, nastavaju
novi svijet. Oni su poput Boga, poput Sina Božjega. U tom
svijetu nema policije, zatvora, sudova, đavla; nema ratova, ni
boli, ni grijeha, ni smrti!
Pročitajte sami prekrasno dvadeset prvo i dvadeset drugo
poglavlje knjige Otkrivenja.
To su inače nadnaravne slike koje nadilaze naše shvaćanje,
jer mi poznajemo samo svijet grijeha, muke i smrti. Ja želim
biti u tom Božjem svijetu! A vi?
226

4. Ili-ili
Još jednom želim istaknuti neke važne stvari. Što duže
proučavam ove prizore posljednjih događaja iz knjige
Otkrivenja, sve me više pogađa činjenica da će na koncu pos-
tojati samo dvije vrste ljudi: spašeni i izgubljeni.
I kad kažete: "Nitko se više na cijelom svijetu ne obazire na
Isusa!" ja vam mogu odgovoriti samo ovo: "Tada će biti mnogo
izgubljenih ljudi!" Naši su očevi molili: "Znam, bit će malo
spašenih. Dopusti mi biti među njima!" - Na koncu će biti samo
spašeni i izgubljeni.
Htio bih reći nekoliko riječi izgubljenima. Moj mi prijatelj
Paul Humburg jednom ispriča: "Usnih jedan san: bijaše Sudnji
dan. Čuh kako Isus tjera izgubljene od sebe: 'Idite od mene,
prokleti!' - Tako piše u Bibliji! - Vidjeh kako odlaze pognute
glave, preplašeni, očajni. Tada zamijetih kako jedan pita
drugoga: 'Jesi li i ti vidio?' 'Da,' odgovori ovaj, 'i ja zamijetih:
ruka koja nas tjeraše bijaše probodena! Bijaše prikovana na
križu i za nas, ali nas ne bijaše briga za to. Sada smo s pravom
izgubljeni!"
Čujete li? On je umro i za vas! Uopće nema veze vjerujete
li nešto ili ste bezbožnik. Jedno morate znati: Isus je umro za
vas! - Dođite svome Spasitelju! - Ako kažete: "Ali ja sam
grešnik!" mogu vam odgovoriti samo: "On traži upravo
grešnike! Drugih ljudi ni nema!" Kad netko tvrdi da je dobar,
tada laže da se sve praši. Ti koji kažu da ne trebaju Spasitelja
najizgubljeniji su ljudi što postoje. Oni su toliko izgubljeni da
više ni ne primijećuju kako su izgubljeni!
I na koncu još nekoliko riječi spašenima. U biblijskom opisu
budućega svijeta spominje se daje Novi Jeruzalem sagrađen na
dvanaest divovskih dragulja koji mu služe kao temelj. Na tih
dvanaest dragulja napisana su imena dvanaestorice apostola,
svjedoka evanđelja Božjeg. Ja to ovako predstavih: na dragom
kamenju piše "Petar", "Ivan", "Jakov"... Na jednom dragulju
piše: "Matej". Znate li tko je bio Matej? On bijaše grozni
krijumčar i varalica. Kad je jednog dana sjedio uz svoj prljavi
227

posao, pozva ga Isus koji je onuda prolazio. Reče mu: "Hajde
za mnom!" Levi, tako se prije zvao, ostavi sve i krenu za Isusom.
Doživjeda Spasitelj umrje za njega. Doživje njegovo uskrsnuće
i njegov povratak u nevidljivi svijet. Doživje i da Isus posla
Svetoga Duha.
Kasnije mu prijatelji predložiše: Toliko si toga proživio s
Isusom, zapisi to!" On to i učini. Tako nasta Matejevo
evanđelje, kroz koje milijuni ljudi pronađoše Isusa. Njegovo
novo ime, Matej, stoji zapisano na istaknutom mjestu u
novome svijetu - ime tog pokvarenog klipana kojega je Isus
spasio.
Toliko je jaka milost Isusa Krista! Tako silno on spašava!
Ista ta milost želi započeti svoje djelo u vama. Ne opirite joj
se! Radi se o vašem spasenju - za sada i za svu vječnost.
228

Kakva je korist od života s
Bogom?
Naslov ove teme mogao bi se izreći i na drugi način, naprim-
jer: "Isplati li se biti kršćaninom?" Ovome moram dodati
biblijske riječi iz poslanice Efežanima koje glase: "Neka bude
hvaljen Bog, Otac Gospodina našega Isusa Krista - on koji nas
blagoslovi svakim duhovnim blagoslovom na nebesima u Kris-
tu." Ova rečenica na prekrasan način govori o izobilnom
blagoslovu koji kršćani imaju po Isusu Kristu. Ali prije no što
dođemo do srži teme, htio bih razjasniti neke pretpostavke.
Prvo što želim reći je:
1. Život s Bogom nije nikakva iluzija!
Da, život s Dogom nije nikakva auto-sugestija niti
umišljanje! Objasnit ću vam to.
Pastor u velegradu susreće svakojake zanimljive ljude.
Nedavno tako sretoh jednog mladića i rekoh mu: "Čovječe, što
bi moglo biti od tebe samo kad bi predao svoj život
Gospodinu!" "Ah, pastore Busch," reče mi, "spustite se s
oblaka!" Da li vam je poznat taj izraz? On je time htio reći:
"Budite realni! Bog ne postoji!" Na to mu ja rekoh: "Čovječe,
ovo je nešto najnovije. To još nisam čuo!" On reče: "Dobro me
slušajte! Nekad se ljudi osjećaše bespomoćnima kada se
suočavaše s prirodnim silama, pa zamišljaše kako postoje isto
takve moćne sile koje bi im mogle pružiti pomoć i nazivaše ih:
Alah, Bog, Jehova, Buda... što ja znam kako sve ne. U među-
vremenu je utvrđeno kako su to bile samo pretpostavke i da u
nebu nema nikoga!" Tako mi taj mladić održa lijep govor. Kad
završi, odgovorih mu: "Ah, dragi moj, ti ne poznaješ Isusa!"
"Isusa?" upita. "Isus je samo jedan od osnivača religije."
"Nipošto! Jako griješiš!" rekoh mu. "Činiš užasnu pogrešku,
dragi moj! Reći ću ti tko je Isus. Budući poznajem Isusa, znam
229

da Bog postoji! Bez Isusa ne možemo znati baš ništa o Bogu!"
Tada mu objasnih tko je Isus.
Tko je Isus? I vama bih to htio objasniti pomoću jednog
primjera.
Ja mnogo toga prođoh u svom životu. Između ostalog često
puta bijah zatvaran. Ne zato što sam nešto ukrao, već zbog
vjere. Za vrijeme Hitlerovog režima nacisti baš ne volješe
pastore poput mene, koji radiše s mladima. Stoga me zatvaraše
u grozne zatvore. Jednu kaznu odslužih u nekom posebno
odvratnom zatvoru. Cijela građevina bijaše od betona, a zidovi
bijahu tako tanki te se moglo čuti kad netko kašlje u uznici
ispod moje, ili kad na trećem katu netko padne s kreveta. Osim
toga, moja uznica bijaše malena poput neke rupe.
U uznicu do moje dovedoše nekog čovjeka kojeg uhiti Ges-
tapo. On bijaše u užasnom očajanju, jer noćima slušah njegov
plač što dopiraše kroz tanki zid koji nas je dijelio. Slušah ga
kako se okreće na svom ležaj u. Često čuh njegovo prigušeno
jecanje. Grozno je slušati kad muškarac plače. Tijekom dana
nam bi zabranjeno ležati na krevetu pa slušah svog susjeda
kako hoda po uznici: dva i pol koraka gore, dva i pol dolje -
poput životinje u kavezu. Ponekad bi duboko uzdahnuo. - A ja
u svojoj uznici imah mir Božji! Znate, Isus je došao u moju
uznicu! I kad čuh kako je moj susjed očajan, pomislih: "Moram
nekako do njega! Moram govoriti s njim! Konačno, ja sam
dušobrižnik!" Tada dozvah stražara i ovaj dođe. Rekoh mu:
"Čujte, u uznici kraj moje je jedan očajan čovjek. Poludjet će!
Ja sam pastor, pustite me k njemu. Htio bih govoriti s njim!"
"Pitat ću nadređenog", odgovori mi stražar. Vratio se nakon sat
vremena: "To je zabranjeno! Ne možete k njemu!" Tako i dalje
nisam mogao vidjeti svog susjeda. A bio mi je, tako reći,
nadohvat ruke.
Ne znam kako je taj čovjek izgledao, da li je bio mlad ili star.
Osjećah samo njegov duboki očaj. Možete li to predstaviti? Još
sam jednom stao pokraj zida i pomislih: "Kad bih mogao
porušiti zid i otići tom čovjeku!" Ali koliko god ja lupao, nije
bilo šanse probiti čvrsti zid.
230

Dobro sad slušajte! Živi Bog, stvoritelj neba i zemlje, nalazi
se i u takvoj situaciji, u kakvoj ja bijah tada. Mi ljudi smo
zatvoreni u vidljivom trodimenzionalnom svijetu, no Bog nam
je posve blizu. Biblija kaže: "S leđa i lica ti me obuhvaćaš." Bog
nam je nadohvat ruke. Ali između njega i nas ispriječio se zid
jedne druge dimenzije. Kroz taj zid dopiru do Božjeg uha svi
jauci ovoga svijeta. On čuje psovanje ogorčenih, plač
usamljenih, bol onih koji ispraćaju svoje mrtve, uzdisanje onih
što podnose nepravdu. Sve to dira Božje srce, baš kao što mene
dirnu očaj čovjeka iz susjedne uznice.
Ali, zamislite, Bog može učiniti ono što ja nisam mogao. On
je jednog dana srušio zid koji se ispriječio između njega i nas,
i došao u naš vidljivi svijet - u svome Sinu Isusu! Razumijete li
to? Bog je došao k nama u Isusu, Sinu Božjem, u svu
ovosvjetsku prljavštinu i bijedu! Otkad upoznah Isusa, znam
da Bog postoji. Često znam reći: "Otkad je Isus došao,
poricanje Božjeg postojanja je puko neznanje."
I opet moram govoriti o Isusu. Kada bi se mene pitalo, u
svojim bih predavanjima najviše govorio o njemu, ali tada bi
večeri bile prekratke za ovu obimnu temu.
Dakle, Isus bijaše rođen u Betlehemu. Porastao je i postao
muškarac. Na njemu se nije moglo vidjeti ništa od njegove
božanske slave a ipak je privlačio ljude k sebi. Ljudi instinktiv-
no osjećaše: u njemu nam je došla Božja ljubav i milost!
U vrijeme kad Isus življaše na zemlji, kao član izraelskog
naroda, kanaanska zemlja bijaše okupirana od strane
Rimljana. U gradiću Kafarnaumu vladaše jedan rimski stotnik.
Rimljani vjerovaše u mnoštvo bogova, ali u stvarnosti nisu
vjerovali ni u jednoga. Spomenutom se rimskom stotniku
smrtno razboli sluga kojeg je osobito volio. Pozva liječnike, ali
ga oni ne mogoše izliječiti. Bijaše mu jasno da sluga umire.
Tada mu na um padne misao: "Toliko čuh o tom Isusu. Možda
bi on mogao pomoći. Potražit ću ga!" I tako taj nevjernik,
poganin, pođe potražiti Isusa. Našavši ga, zamoli: "Gospodine
Isuse, moj je sluga bolestan. Možeš li mi ga ozdraviti?" "Da,"
odgovori Isus, "poći ću s tobom tvojoj kući!" Čuvši to, stotnik
231

reče: "Ah, nije ti potrebno dolaziti u moj dom. Kad ja nekome
nešto naredim, taj to odmah učini. Ti samo trebaš reći riječ i
moj će sluga ozdraviti." Drugim riječima, taj poganski rimski
časnik reče: "Ti možeš nemoguće učiniti mogućim! Ti si Bog!"
Tada se Isus okrenu mnoštvu što ga je slijedilo i objasni im:
"Takve vjere ne nađoh ni u Izraelu." To znači: "Vjeru kakvu
imaju ti ateisti nisam našao u cijeloj crkvi." Stotnik je shvaćao:
"U Isusu je Bog došao k nama!"
Morate znati priče o Isusu! Molim vas, još više, zaklinjem
vas, nabavite Novi zavjet. Pročitajte Ivanovo evanđelje, a
potom i ostala evanđelja i poslanice. Izvještaji o Isusovom
životu su prekrasni! Ne postoji magazin koji donosi tako lijepe
priče kao što su one zapisane u Novom zavjetu.
Ali Isus, Sin Božji, nije došao na ovaj svijet samo da bi
iscijelio stotnikova slugu te time obznanio i dokazao da postoji
Bog. On htjede nešto više. On je došao da bi ljudi mogli dobiti
mir s Bogom!
Ali vidite, od Boga nismo odvojeni samo zato jer živimo u
različitim dimenzijama. Između Boga i vas, između Boga i
mene, stoji zid. To je zid naših grijeha! - Jeste li ikada slagali?
- Da? - Time ste postavili stijenu između Boga i sebe! - Jeste li
proživjeli koji dan bez Boga, bez molitve? - Da? - Još jedna
stijena! - Nečiste misli, preljub, krađa, laži; da ne spomenemo
i tisuće malih, naizgled nevažnih, stvari. Sve je to kršenje
Božjeg zakona. Svaki naš grijeh uzidan je u zid krivnje pred
Bogom! Svi smo mi zajedno podigli taj zid koji odvaja ljude i
Boga! A Bog je sveti Bog! Cim kažem "Bog", tada nehotice
potežem pitanje mojih grijeha i krivnje. Taj se problem obve-
zatno mora riješiti!
Bog naše grijehe shvaća vrlo ozbiljno! Postoje ljudi koji
misle: "Bog bi se morao radovati što ja još uvijek vjerujem u
njega!" Ali to nije dovoljno! I đavao vjeruje u Boga! On sigurno
nije ateist. On jako dobro zna da Bog postoji. Ali on nema mir
s Bogom!
Mir s Bogom mogu dobiti jedino kad je uklonjen zid krivnje
koji me odvaja od Boga. I to je razlog zbog kojeg je došao Isus!
232

On je srušio zid naše krivnje! Zbog toga je dopustio da ga
pribiju na križ! Dobro je znao kako netko mora podnijeti Božju
kaznu za grijeh. Bilo je - ili ljudi ili ja. Ili Wilhelm Busch ili
Isus! Na križu je Isus Krist, nevini Sin živoga Boga, preuzeo
moju osudu na sebe! Ne samo moju, nego i vašu!
Ponovo bih vam htio opisati razapetog Gospodina Isusa;
oslikati pred vašim očima najljepšu sliku koju svijet ikada vidje.
Evo ga gdje visi onaj po kojemu Bog prodrje u ovaj bijedni
svijet. Evo gdje visi onaj o kome je zapisano u Bibliji: "Bog je
svalio na nj sve naše grijehe." Onaj koji na svojim ramenima
ponese teret svih ljudskih grijeha - naših grijeha! Eva gdje visi
onaj koji može nešto što ne može ni jedan od nas. On je uklonio
sav teret naših grijeha! - Morate pročitati o tome u Bibliji.
Na križu se obistinilo biblijsko proročanstvo: "Na njega
pade kazna - radi našeg mira."
U Švicarskoj imah dobrog prijatelja s kojim bijah na prek-
rasnim putovanjima. Kad bismo ponekad ručali u restoranu,
stigao bi nam račun. To bi značilo: "Netko mora platiti!... Tko
ima deblji novčanik?" Naravno, ja bih tada rekao: "Hans, plati
ti! Iskazi se malo!" - Jedan od nas je neizostavno morao platiti.
Netko mora platiti za našu krivnju pfed Bogom: za sve naše
grijehe i prjestupe! Ili ćete povjerovati u Isusa, da je on platio
za vas, ili ćete jednom morati to sami platiti! Ali za svaki ćete
grijeh morati platiti! Vidite, zato mi je Isus tako važan! Zato
ga se tako čvrsto držim, jer je platio umjesto mene!
Svojim životom je platio za moje grijehe, ali nije ostao u
vlasti smrti. - To je predivno!
Tri dana po Isusovoj smrti jedan je čovjek duboko
razmišljao. Pitao se: "Što je sada s Isusom? Mrtav je. Svojim
očima vidjeh kako ga položiše u grob iskopan u stijeni i navališe
kamen na otvor. Da li on zaista bijaše Božji Sin?" Taj se čovjek
zvao Toma. I dok je on još tako razmišljao: "Što je sada s
Isusom?" došli su njegovi prijatelji puni radosti. "Čovječe! On
je živ! Razvedri se! On je živ!" - "Tko je živ?" - "Isus!" - "To je
nemoguće!" - "Moguće je! Moguće! Vidjesmo njegov prazan
grob. Kunemo ti se! I... sreli smo se s njim!" - "To je nemoguće",
233

mišljaše Toma. "Nemoguće je da netko ustane od mrtvih. Ako
je to istina, onda je on zaista Sin Božji, tada je on sam Bog!"
Ali Toma bijaše skeptičan: "Toliko puta u Životu bijah
prevaren. Više ne vjerujem u ono što ne vidim!" Jednom kad
putovah vlakom, kondukterka s kojom razgovarah o Isusu reče
mi: "Vjerujem samo ono što vidim!" Isto tako, potpuno isto,
razmišljao je i Toma. I on reče svojim prijateljima: "Dok ne
vidim na rukama njegovim znak od čavala i ne stavim ruke svoje
u njegov bok, neću vjerovati." Apostoli su mogli razderati usta
pričajući mu, Toma bi ponovo rekao: "Ne vjerujem!"
Nakon osam dana, apostoli opet bijahu zajedno. I Toma
bijaše s njima. Odjednom se Isus pojavi među njima i pozdravi
ih: "Mir vama!" Okrenu se Tomi i reče mu: "...pruži prst svoj
ovamo: evo mojih ruku! Pruži ruku svoju i stavi je u moj bok
te ne budi više nevjernik, već vjernik!" Tada se taj jadni, nev-
jerni čovjek spusti na koljena i zavapi Isusu: "Gospodin moj i
Bog moj!"
Nadam se da sada razumijete što mislim kad kažem kako
život s Bogom nije iluzija! Život s Bogom nije auto-sugestija!
Bog nije nešto neodređeno kao što to ljudi zamišljaju: "Negdje
mora postojati nekakav Bog, ali nitko ne zna kakav je on." - Ne!
To da postoji stvarni život s Bogom, zasniva se na činjenici da
je Sin Božji došao, umro i uskrsnuo za mene. Zbog toga mogu
sada sa svom sigurnošću znati o Bogu.
Na koncu moram još jednom naglasiti: život s Bogom nije
nikakva auto-sugestija niti iluzija!
Sada želim odgovoriti na drugo pitanje koje glasi:
2. Kako početi život s Bogom?
Ljudi mi često kažu: "Pastore Busch, vi ste sretan čovjek.
Imate nešto što mi nemamo." Ja na to odgovaram: "Ne pričajte
gluposti! I vi to možete imati! Isus je ovdje i za vas!" I tada
obično slijedi pitanje: "Kako mogu početi živjeti s Bogom?"
Biblija na to odgovara jednom jedinom rečenicom: "Vjeruj u
Gospodina Isusa!"
234

O, kad bih vas mogao dovesti do takve vjere! Da bih vas
uvjerio, moram još jednom objasniti što, ustvari, znači
"vjerovati". Mnogi ljudi imaju krivo shvaćanje o vjeri. Netko,
naprimjer, pogleda na sat i kaže: "Sada je točno sedam i
dvadeset. To znam sasvim sigurno." Drugi koji nema sat kaže:
"Vjerujem da je sedam i dvadeset." Ljudi misle kako je
"vjerovanje" nešto što nije potpuno sigurno - pretpostavka.
Nije li tako? Što znači "vjerovati" kad Biblija kaže: "Vjeruj u
Gospodina Isusa Krista!" Htio bih vam to objasniti opisom
jednog svog doživljaja.
Jednom prilikom održavah predavanja u glavnom gradu
Norveške, Oslu. U subotu ujutro htjedoh odletjeti natrag u
Njemačku jer sam drugi dan trebao govoriti na predavanju u
Wuppertalu. Sve krenu loše čim stupih nogom u zračnu luku:
zrakoplov je zbog magle kasnio jedan sat. Konačno uđosmo u
zrakoplov za Kopenhagen, gdje trebasmo presjesti na drugi
zrakoplov. Kad smo već bili nad Kopenhagenom, pilot odjed-
nom okrenu prema Švedskoj. Preko razglasa obavijesti nas
kako je Kopenhagen sav u magli i ne možemo se spustiti.
Odletjesmo za Malmö. Malmö u Švedskoj je posljednje mjesto
na svijetu u koje htjedoh ići. Što ću tamo? Htio sam za Düssel-
dorf i odande za Wuppertal! Sutra moram govoriti ondje!
Konačno sletjesmo u Malmöu. I što vidjesmo: zračna luka
bijaše' prepuna ljudi. Zrakoplovi još dugo sUjetaše jedan za
drugim. Malmö bijaše jedini grad u kojem nije bilo magle, stoga
se svi zrakoplovi spuštaše u njegovu zračnu luku. Ta zračna
luka bijaše relativno malena pa u zgradi ne bijaše mjesta za
sjesti. Čekajući ondje, sprijateljih se s jednim austrijskim trgov-
cem. Obojica se pitasmo: "Što će se dogoditi? Možda ćemo do
jutra morati ovako stajati! Otpast će nam noge od umora!" Svi
psovaše i ispitivaše, mrštiše se i gunđaše, kao što je to
uobičajeno u takvim trenucima. Odjednom se začu glas u
zvučniku: "Jedan četveromotorac leti prema jugu! Ne znamo
hoće li aterirati u Hamburgu, Diisseldorfu ili Frankfurtu. Tko
želi na jug, neka uđe u zrakoplov!" Bila je to pomalo nesigurna
stvar. Neka žena pokraj nas poviče: "Ja ne ulazim u taj
235

zrakoplov! Bojim se!" Rekoh joj: "Draga gospođo, pa ne
morate ući! Nitko vas ne tjera ulaziti!" Moj Austrijanac, više
za sebe, reče: "Hm, letjeti po takvoj magli! A još se ni ne zna
gdje će se spustiti!" U tom trenutku dok je žena jaukala, a i
Austrijanac me malo obeshrabrio, pokraj mene prođe pilot u
plavoj uniformi. Zagledah se u njegovo smrtno ozbiljno i pot-
puno mirno lice. Pogledavši ga pomislih: "Taj zna što je
odgovornost! Za njega to nije nikakva igra!" Okrenuh se svom
prijatelju, Austrijancu, i rekoh mu: "Čovječe, ovome se
možemo povjeriti! Dođite, idemo u zrakoplov! Taj nije neki
vjetrogonja!"
Ukrcasmo se u zrakoplov. Od trenutka kad napustismo
čvrsto tlo i uđosmo u zrakoplov, predasmo se u ruke tom
čovjeku. Ali imasmo pouzdanje u njega. Ja mu povjerih svoj
život. Sretno se spustismo u Frankfurtu i trebala mi je cijela
noć da se vratitm kući. Ali stigoh na cilj! To znači "vjerovati"!
Vjerovati znači: pouzdati se u nekoga, povjeriti mu se.
Kako početi živjeti s Bogom? - "Vjeruj u Gospodina Isusa
Krista!" - Točnije rečeno: Uđi k Isusu! Kad ulazih u taj
zrakoplov imah osjećaj da bi moj Austrijanac najradije ušao
samo s jednom nogom, a drugom ostao stajati na pisti. Ali to
nije išlo. On je, ili mogao ostati vani, ili svoj život potpuno
povjeriti pilotu! Tako je i s Isusom. Ne možete s jednom nogom
živjeti bez Isusa, a s drugom stajati kod njega. To ne pali!
Vjerovanje u Gospodina Isusa i život s Bogom moguć je
jedino ako mu u potpunosti predam svoj život. Moram mu reći
poput autora ove pjesme: "Uzmi život sebi moj, neka bude
svagda tvoj."
U koga drugoga se pouzdati ako ne u Sina Božjega? Nitko
na svijetu nije učinio za mene toliko kao Isus! Toliko me ljubio
da je za mene umro na križu. I ne samo za mene, nego i za vas!
Nitko nas nikad nije ljubio kao on. A on je ustao od mrtvih i
sada je živ. Zašto ne povjeriti svoj život njemu koji je pobijedio
smrt? Budale smo ako to ne učinimo!
U trenutku kad predam svoj život Isusu, ulazim u život koji
dolazi od Boga. Jedna pjesma, koju osobito volim, kaže:
236

"Predajem ti sve, Isuse,
sve što znam i što imam...
Predajem ti sve, Isuse,
• tijelo, dušu, duha, sve...
Predajem ti sve, Isuse,
čini sa mnom što želiš..."
Ah, kad bi i vi htjeli ovako govoriti Isusu!
Kad želite predati svoj život Isusu i ući k njemu, kad mu
želite povjeriti svoje biće, tada mu to recite! On je tu! On je
kraj vas! On vas čuje! Recite mu: "Gospodine Isuse, predajem
ti svoj život!" Kad ja, dotada bezbožnik, doživjeh obraćenje i
primih Isusa u svoj život, molih: "Gospodine Isuse, predajem
ti svoj život. Ne mogu ti obećati da ću biti dobar. Za to mi moraš
dati novo srce. Imam loš karakter, ali sve što ja jesam predajem
tebi. Napravi nešto od mene!" To bijaše trenutak u mom životu
kad sobje noge uđoh k Isusu i predah upravljač svog života
njemu koji me otkupio svojom krvlju.
Tako se samo ulazi u život s Bogom. Ako netko želi
napredovati u tom životu, tada treba neizostavno činiti tri
stvari: čitati Božju riječ - Bibliju, razgovarati s Bogom - moliti,
i družiti se s djecom Božjom - crkvom.
Ne možete pripadati Isusu, a da vas on uopće ne zanima.
Trebate imati Bibliju ili Novi zavjet i svaki dan provesti barem
petnaest minuta čitajući Božju riječ. Ono što ne možete
razumijeti jednostavno ostavite za neko drugo vrijeme. Što
češće budete čitali, napisano će vam postajati sve jasnije i
čudesnije. Koliko se puta moje srce ispunilo neizrecivom
radošću što pripadam divnom Spasitelju i što ga mogu
naviještati drugim ljudima. Nije moguće imati život Božji samo
za sebe, a ne navješćivati ga drugima.
Prvi zahtjev za kršćanski rast je čitanje: proučavanje Božje
riječi. Drugi je - molitva. Isus vas čuje! Ne trebate mu držati
uzvišene govore. Dovoljno je moliti jednostavne molitve,
poput jedne domaćice: "Gospodine Isuse! Danas mi je grozan
dan: muž je loše volje, djeca me ne slušaju, trebam oprati hrpu
rublja, trebam deset maraka... Gospodine Isuse, predajem ti
237

sav svoj jad. Ispuni moje srce radošću i daj mi proživjeti ovaj
dan kao Božje dijete! Pomozi mi u svemu! Gospodine Isuse,
zahvaljujem ti što se mogu pouzdati u tebe!"
Isusu mogu reći sve što mi leži na srcu - potpuno sve! Možete
se moliti i ovako: "Gospodine Isuse, pomozi mi da te bolje
upoznam i sve više ti pripadam!"
I treća stvar koja je dio života s Bogom je zajedništvo s
kršćanima. Drugim riječima, trebate se priključiti onima koji,
također, žele pripadati Isusu. Netko mi nedavno reče: "Ja želim
vjerovati, ali nikako ne uspjevam u tome!" Savjetovah mu:
"Nedostaje vam zajedništvo s kršćanima!" On na to reče: "Ne
sviđaju mi se baš svi ti ljudi!" "Nažalost," rekoh mu, "tu onda
nema pomoći. Ako očekujete da ćete jednoga dana živjeti s
njima u nebu, onda se već sada morate pripremati za to! Dragi
Bog ne može sve kršćane oblikovati tako da bi se vama svidjeli."
Kao dječak poznavah ravnatelja jedne banke u Frankfurtu,
starijeg čovjeka koji mi je pričao mnoge dogodovštine iz svog
života. Kada je položio veliku maturu, otac mu reče: "Evo ti
toliko i toliko novaca. Sada možeš proputovati sve europske
glavne gradove." Pokušajte to zamisliti: imao je samo osam-
naest godina, a pružila mu se takva divna prilika. Kome ne bi
bilo drago da mu se pruži tako nešto?
Stari bankar mi nastavi pripovijedati: "Znao sam jednu
stvar: u velegradovima bih lako mogao upasti u grijeh. No ja
htjedoh pripadati Isusu. Stoga ponijeh Novi zavjet. Svaki dan
prije no što bih napustio hotelsku sobu, htjedoh čuti Isusov glas
i govoriti s njim. I kad bih doputovao u neki novi grad, obvezno
bih potražio kršćane. Posvuda nailazili na Isusove sljedbenike:
u Lisabonu, Madridu, Londonu, u... Najteže je bilo u Parizu.
Ondje sam dugo tražio nekoga tko pripada Kristu. Konačno
saznah za nekog postolara. 'On čita Bibliju!' rekoše mi." I tako
mladić otiđe posjetiti postolara. Ušavši u njegovu radionicu
upita ga: "Poznajete li Isusa?" Postolarove oči zasvijetliše um-
jesto odgovora. Mladić mu reče: "Došao bih do vas svakoga
jutra i mogli bi zajedno moliti. Mogu li?" Toliko mu bi važno
imati zajedništvo s nekim tko uistinu želi biti kršćaninom.
238

Dakle, to vam htjedoh razjasniti. Život s Bogom nije nikak-
va iluzija od onog trenutka kad Isus uđe u nečiji život. Kako
početi živjeti s Bogom? - "Vjeruj u Gospodina Isusa Krista!"
3. Kakva korist od života s Bogom?
Dragi prijatelji, kad bih vam htio ispričati što čovjek ima od
života s Bogom i zajedništva s Isusom, morao bih vam pričati
šest mjeseci, i još ne bih bio gotov. Toliko toga se može reći!
Nikada neću zaboraviti što mi je rekao otac pred smrt. Ovo
su bile neke od njegovih posljednjih riječi: "Wilhelm, reci svim
mojim prijateljima i poznanicima kako me sretnim i blagos-
lovljenim učinio Isus - u životu i u smrti!" Znate, kad je netko
na samrti, ne priča koještarije ili fraze. I kad netko pred svoju
smrt kaže: "...kako me sretnim učinio Isus - u životu i u smrti",
tada je to vrlo znakovito. - Kako će izgledati vaša smrt?
Kad kao mladi pastor služih u rurskoj oblasti, dogodi mi se
zanimljiva stvar: negdje 1925. godine bi organiziran veliki skup
na kojemu je jedan učeni čovjek dva sata uvjeravao prisutne da
Bog ne postoji. Iznio je sve svoje znanje ne bi li nekako uvjerio
prisutne u svoje pretpostavke. Dvorana je bila prepuna ljudi.
Od dima se nije moglo disati. Sa svih se strana čulo
odobravanje: "Hurra! Bog ne postoji! Možemo činiti što nas
volja!" Kad je govornik nakon dva sata konačno završio,
voditelj skupa usta i reče: "Sada ćemo imati diskusiju. Može se
javiti svatko tko želi nešto reći!" Naravno, nitko nije imao
hrabrosti javiti se. Svatko je mislio: "Tako učenom čovjeku se
ne može nitko usprotiviti." Sigurno bijaše mnogo onih koji se
ne slagaše s govornikom, ali tko bi imao hrabrosti popeti se na
podijum pred tisuću ljudi.
Ipak, netko se javi za riječ! Iz pozadine se prema naprijed
poče probijati jedna stara baka, tipična istočno-pruska bakica
s crnom kapicom na glavi, kakvih ima mnogo u mrskoj oblasti.
Voditelj ju upita: "Bako, vi biste htjeli reći nešto?" "Da", reče
baka, "htjela bih nešto reći!" "Onda morate doći ovamo na
podij!" "Bez brige, evo dolazim!" reče baka. Baš hrabra žena!
Baka domaršira do podija, pope se za govornicu i reče:
239

"Gospodine govornice, dva sata ste govorili o svojoj nevjeri,
sada dopustite meni pet minuta govoriti o mojoj vjeri. Htjela
bih vam reći Sto je moj Gospodin, moj nebeski Otac, učinio za
mene. Vidite, dok još bijah mlada, moj muž nastrada u
rudarskoj nesreći. Mrtvog mi ga doniješe kući. Ostah sama s
troje male djece. U to doba socijalna pomoć ne bijaše nikakva.
Mogla sam očajavati kad vidjeh mrtvo tijelo svog muža. Tada
me moj Bog utješi kao što me nitko na ovom svijetu ne može
utješiti! Ono što mi ljudi rekoše ušlo je na jedno, a izišlo na
drugo uho. Ali on, živi Bog, me potpuno utješio! Tada mu
rekoh: 'Gospodine, sada ćeš ti morati biti otac mojoj djeci!'
(Zaista je bilo dirljivo kako je starica to pričala!) Mnogih večeri
nisam znala gdje smoći novac da drugi dan mogu nahraniti
djecu. Tada bih obično rekla svom Spasitelju: 'Gospodine, ti
znaš moju bijedu. Pomozi mi, molim te!'B
Tada se starica okrenu k govorniku i reče: "On me nikad nije
ostavio na cjedilu. Bog je učinio i nešto više od toga, poslao je
svoga Sina, Gospodina Isusa Krista. On je umro za mene i
uskrsnuo, svojom me krvlju očistio od svih mojih grijeha! - Da,"
nastavila je, "sada sam stara žena. Uskoro ću umrijeti. I vidite,
On mi je dao čvrstu nadu u vječni život. Kad ovdje na zemlji
zaklopim oči, otvorit ću ih u nebu, jer pripadam Isusu. To je
sve on učinio za mene! I sada pitam vas, gospodine govornice,
što je vaša nevjera učinila za vas?" Na te riječi govornik usta,
potapša baku po ramenu i reče: "Ah, ne želim oduzeti vjeru
tako staroj ženi. Vjera je dobra za stare ljude."
Trebali ste biti tamo i vidjeti kako je bakica reagirala! Ener-
gično odmahnu i reče: "Nee, nee! Ne možete me se samo tako
riješiti! Gospodine govornice, postavih vam jedno pitanje i
molim vas odgovorite mi na nj! Ja vam rekoh što moj Gospodin
učini za mene. Sada vi meni recite što je vaša nevjera učinila za
vas?" - Nasta neugodna tišina. Baka bijaše pametna žena...
I kad se danas evanđelje napada sa sa svih strana, nameće mi
se pitanje: Što, ustvari, ljudi imaju od svoje nevjere? Nemam
utisak da su ljudi zbog toga postali sretni i da imaju mir u srcu.
Upravo suprotno!
240

Kakva korist čovjeku od života s Bogom? Što se mene
osobno tiče, ja ne bih mogao živjeti da nemam mir Božji koji
dobih od Isusa!
Postoje trenuci kad mi srce hoće puknuti. Danas čuh kako
se u susjedstvu dogodio nesretni slučaj koji dvije obitelji zavi
u crno. Ako dobro razumijeh, djecu je pregazio auto. Nismo ni
svjesni kako nas brzo može snaći nesreća. Kad čovjeka
nenadano zadesi zla kob, on odlazi s ovoga svijeta usprkos svih
velikih riječi kojima se opirao Božjim pozivima. Sve što tada
može učiniti je da ispruži ruku u tamu i zavapi: "Zar nema
nikoga tko bi mi mogao pomoći?"
Vidite, u teškim životnim situacijama dolazi do izražaja
kakvu korist imamo od Isusa! Kad se oženih, rekoh svojoj ženi:
"Ženo, htio bih imati šest sinova i svi bi trebali svirati trubu."
Mišljah kako bi bilo lijepo imati duhački ansambl u kući. Mi
smo i dobili šestoro djece: četiri lijepe kćeri i dva sina. Ali mojih
sinova više nema. Bog ih obojicu uze na grozan način: prvo
jednoga, a potom i drugoga. Nikako to nisam mogao razumjeti.
Cijeli život provedoh radeći s mladeži, a moji vlastiti dječaci...
Još se sjećam kako me, kad primih vijest o smrti drugog sina,
obuze osjećaj kao da mi netko žabi nož u srce. Došli su ljudi
izraziti mi sućut, ali mi njihove riječi nisu prodrle do srca. Bijah
omladinski pastor i znao sam: "Večeras moram voditi sastanak
i sto pedesetorici dječaka govoriti radosnu riječ Božju." - A
moje je srce krvarilo! - Zaključah se, padoh na koljena i molih:
"Gospodine Isuse, smiluj mi se, molim te!" I tada otvorih Novi
zavjet i pročitah: "Isus reče: 'Mir svoj dajem vam!'" Znao sam
da Bog uvijek drži svoja obećanja. I tako ga nastavih moliti:
"Gospodine Isuse, ne mogu razumjeti zašto si mi to učinio, ali
molim te, daj mi svoj mir!" I on to učini! - Zaista učini!
Jednom ćete ga i vi trebati. Tada vam ni jedan čovjek neće
moći pružiti utjehu. Kada vam nitko neće moći pomoći, cijenit
ćete što poznajete Isusa koji vas je otkupio na križu svojom
dragocjenom krvlju i uskrsnuo od mrtvih. Tada će vam biti
drago što mu možete reći: "Gospodine, daj mi svoj mir!" Mir
koji on daje, poput moćne struje utječe u srce! To vrijedi i za
241

najteži trenutak u našem životu - kad se nađemo na pragu smrti.
Kako ćete reagirati u času smrti? Tada vam neće moći pomoći
ni jedan čovjek. Morat ćete pustiti i ruku osobe koju ste najviše
ljubili. Kako će izgledati kad dođete pred lice Božje! Želite li
doći pred Boga sa svim svojim grijesima? Ah, kad biste samo
prihvatili Spasiteljevu snažnu ruku i rekli mu: Ti si me otkupio
svojom dragocjenom krvlju i oprostio mi sve grijehe!" - Tada
bi mogli umrijeti bez ikakva straha - spašeni!
Kakvu korist čovjeku od života s Bogom? Nabrojat ću vam:
 -	mir s Bogom
 -	radost u srcu
 -	ljubav prema Bogu i bližnjemu
 -	ljubav prema neprijateljima i svima koji mi idu na živce
 -	utjehu u nesreći (tako da mi je svaki dan svijetao, makar se
nalazio usred najvećih patnji)
 -	sigurnu nadu u vječni život
 -	Svetoga Duha
 -	oproštenje grijeha
 -	strpljivost... ah, ne mogu više nabrajati.
Zaključit ću pjesmom koju posebno volim:
"Sretna sigurnost, Isus je moj!
Njemu sam dao sav život ja svoj.
Baštinik Spasa, sretan sam ja
rođen od Duha i krvlju spran.
To je moj život, pjesma je to,
hvaliti tebe, o Bože moj.
Velika je stvar imati spasenje! Želim vam da i vi dobijete to
bogatstvo, i tu sreću!
* Ovo je posljednje predavanje pastora Buscha. Održano je
19. lipnja 1966. u Saßnitzu na Rügenu. Bog ga pozva k sebi po
povratku s te evangelizacije, 20. lipnja 1966.
242

Wilhelm Busch:
Isus
naša sudbina