Jehova Tanúi

Történetük, tanításuk, értékelésük

Lothar Gassmann

Jehova Tanúi

Történetük, tanításuk, értékelésük

Lothar Gassmann

EVANGÉLIUMI KIADÓ

A könyv eredeti címe és kiadója:

Zeugen Jehovas; Hánssler-Verlag, Neuhausen-Stuttgart

Német kiadás:

© Hánssler-Verlag 1996

Magyar kiadás:

© Evangéliumi Kiadó és Iratmisszió 1998

ISBN 963 9012 85 8

Fordította:

Dr. Szentpétery Péter

Lektorálta:

Kovács Zsolt

Pintér Károly

A magyarországi jogok tulajdonosa és kiadásért felel az

Evangéliumi Kiadó és Iratmisszió

1066 Budapest, Ó utca 16.

Felelős szerkesztő: Vohmann Péter

TARTALOMJEGYZÉK

BEVEZETÉS 6

ELNEVEZÉSEIK 8

TÖRTÉNETÜK 9

1870-1916: Charles Taze Russel kora 9

A kezdetek 9

Végidő-számítások 12

Az Őrtorony Társulat 16

Viszályok és botrányok 18

Russell önértelmezése és munkája 20

Kapcsolat a szabadkőművességgel 23

Adventista hatások 25

Russell végrendelete 27

1916-1942: Joseph Franklin Rutherford kora.. 28

Út a hatalomhoz 28

Az „1914-válság" kezelése 31

Rutherford kontra Johnson 32

„A beteljesült titok" 34

Szakadások 35

Fogság 38

A „Komoly Bibliakutatóktól" Jehova Tanúiig" 40

Egy élet összefoglalása 41

1942-1977 Nathan Homer Knorr kora 43

„Pénzkereső Úr" 43

Új végidőszámítás 44

A „Vezető Testület" megerősítése 46

1977-1992: Frederick William Franz kora 47

Az Őrtorony-tan kialakítója 47

Frederick Franz kontra Raymond Franz 49

1992-től: Milton G. Henschel kora 51

Szakadások 51

„Szabad Biblia-Gyülekezet" 52

Napkelte Bibliatanulmányi Egyesület" 52

„Isten Országának Egyháza" 53

A BIBLIA 55

Keletkezése és magyarázata 55

Ihletettség és tévedhetetlenség 55

Egyenértékűség és „lóugrás" 56

Előrevetítés és párhuzamvonás 57

Új kinyilatkoztatás és allegorizálás 58

„Új Világ Fordítás" 60

Szerzők és források 60

A „Jehova-név" beillesztése 62

További jellegzetességek 67

ISTEN 71

A,Jehova"név 71

Szentháromság - igen vagy nem? 75

„Elohim" 75

„Értelmetlen" 76

„Bibliátlan" 79

„A szent Szellem - Isten tevékeny ereje" 81

A Szentháromság a Bibliában - áttekintés 84

Filippi 2,6-11 88

Az Atya - nagyobb Jézusnál? 90

János 1,1-3 92

János 10,30 96

János 20,28 97

Kolossél,15 98

Zsidók 1 100

Összefoglalás 101

AZ EMBER 102

Angyalok és démonok 102

A tökéletes ember 103

Lélek és teljes halál 106

„A lélek halhatatlansága" ellen 106

Kontinuitás vagy diszkontinuitás? 107

A halhatatlanság bibliai kontra platonista reménysége 110

„A pokol - a nyugalom helye" 112

„Nincsen örök gyötrelem" i. 112

A „pokol" fogalma 113

„A második halál" 118

„Aióniosz" 118

„Apóleia" 119

Kérdések 120

Ószövetségi „bizonyítékok"... 121

Lukács 16,19-31 122

Lukács 23,43 125

ÜDVÖSSÉG 128

Áttekintés _ 128

A bűn — diszharmónia 129

„Krisztus - Mihály arkangyal" 130

„Angyali szint - emberi szint - angyali szint" 130

Dualizmus és Krisztus leértékelése 131

A „váltságdíj" - segítség az önsegélyezéshez 132

Hit és cselekedetek 132

A bűnök jóvátétele vagy túláradó kegyelem? 133

Kereszt vagy kínzócölöp? 135

Feltámadás vagy újjáteremtés? 137

„Materializált testek" 137

Valóságos vagy látszólagos testi lét? 139

GYÜLEKEZET 142

, Jehova birodalma a földön" 142

Általános jellegzetességek 142

„Vezető Testület" és hierarchia 142

„ÁHam az államban" 144

„Igaz vallás" kontra „Babilon" 145

A két osztály rendszere 147

Mennyei és földi osztály 147

Kritikus kérdések 149

Jehova Tanúinak élete és szolgálata 157

Keresztség és emlékvacsora 161

Közösségmegvonás 164

A vér fogyasztása és a vérátömlesztés 166

VÉGSŐ DOLGOK 174

Kronológia és végidei dátumok 174

A megítélés három kritériuma 174

Kr. e. 4028/4026: „Ádám teremtése" 177

Kr. e. 607/606: „A nemzetek idejének kezdete" 180

1914: Az aratási idő vége vagy kezdete? 184

1975: „Az ezeréves birodalom kezdete" 191

A legújabb előrejelzések 192

A végső idő eseményeinek lefolyása 193

Áttekintés 193

Jézus Krisztus látható vagy láthatatlan visszajövetele? 197

Apokaliptika és Őrtorony-történet 200

Armageddon 201

Az ezeréves birodalom 203

Az új és és az új föld 205

Hol tartunk a végső időben? 208

MISSZIÓ - JEHOVA TANÚI IRÁNT 210

ŐRTORONY-TANÍTÁS ÉS KERESZTYÉN HIT 213

IRODALOM 218

A/ Az Őrtorony Társulat kiadványai 218

B/ További irodalom 221

C/ A fordításhoz felhasznált, magyar nyelven is megjelent

Őrtorony-irodalom.. 232

FÜGGELÉK A MAGYAR KIADÁSHOZ 233

I]

BEVEZETÉS

Jehova Tanúi az elmúlt évtizedekben - többszöri visszaesés ellené-

re - világméretekben erőteljesen növekednek. 1945-ben 141 606 aktív

hirdetőjük volt, 1975-ben kb. 2 millió, 1985-ben kb. 3 millió, 1995-

ben pedig több mint 4,5 millió. Folyóiratuk, az Őrtorony 1995-ben

120 nyelven jelent meg, és kb. 16 milliós példányszámban a föld sok

országában terjesztették. 1996 elejére a példányszám már 18,9 millió-

ra emelkedett, és a növekedés azóta is tart. így az Őrtorony a világon a

legnagyobb példányszámú vallási folyóirat.

Ebben a helyzetben és tekintettel arra, hogy majdnem mindenki

találkozott már Jehova tanúival, sürgősen szükség van történetük és

tanításuk leírására és értékelésére. Hogyan jött létre az Őrtorony Tár-

sulat? Milyen fejlődésen ment keresztül? Melyek az alapvető tanítá-

sai? Összhangban vannak-e ezek a Bibliával? Hogyan, illetve mivel

misszionálnak Jehova Tanúi? Hogyan fogadhatják őket meggyőződé-

ses keresztyének missziói lelkülettel? Ezekre a kérdésekre kíván felel-

ni ez a könyv.

* * *

A magyar fordítás kb. negyedével rövidebb a német eredetinél.

Különösen is illusztráló idézetek és a németországi helyzettel foglal-

kozó szakaszok maradtak ki. A rövidítést a szerző végezte. Ha valaki

részletesebben szeretné megismerni az itt tárgyalt témákat és az idé-

zetek eredeti szövegét, nézzen utána a német eredetiben: Die Zeugen

Jehovas, Hánssler-Verlag, Neuhausen-Stuttgart 1996.

* * *

Az Evangéliumi Kiadó kiadványaiban az Istenség harmadik sze-

mélyét Szent Szellemnek nevezi. A könyv fordítójának a kérésére a

magyar nyelvi bibliafordításokban általában használt Szentlélek meg-

nevezést használtuk.

ELNEVEZÉSEIK

A „Jehova Tanúi" nem a csoport eredeti elnevezése. Charles Taze

Russel (ld. később) első követői eredetileg egyszerűen „keresztények-

nek", „őskeresztényeknek" és hasonlóaknak nevezték magukat. Ha-

marosan a ,Millenial Dawnist" (az ezeréves birodalom hajnalpírjának

hírnökei) megjelölés következett. Ezt köznyelven az ezeréves biroda-

lom embereinek nevezték. A csoport 1913-ban vette fel az Jnterna-

tional Bible Students Association" (Komoly Bibliakutatók Nemzetkö-

zi Társasága) nevet. Végül 1931-ben következett a „Jehova's

Witnesses" (Jehova Tanúi) névváltoztatás. Később a ,flew World

Society" (Új Világ Társaság) vagy a „Teokratikus Társaság" is egyre

gyakoribbá vált.

TÖRTENETÜK

1870-1916: Charles Taze Russel kora

A kezdetek

A mozgalmat Charles Taze Russell indította el. 1852-ben

Allegheny-ben (Pennsylvania) született. Szülei Joseph L. és Anna

Eliza Russell sz. Birney voltak, a presbiteriánus egyház tagjai. Charles

9 éves volt, amikor anyja meghalt. Először magántanítók tanították,

majd a helyi elemi iskolába járt.

Az Őrtorony Társaság későbbi alapítása szempontjából fontos,

hogy Charles már 11 éves korában részt vett apja egyre növekvő tex-

tilipari vállalatának életében. Jelentős tőke állt tehát készenlétben

vallási célokra.

A presbiteriánus (református) egyház, amelynek Charles kezdet-

ben tagja volt, kálvinista jellege különösen is a kettős predestináció

(eleve elrendelés) tanában mutatkozott meg. Eszerint Isten egyeseket

üdvösségre, másokat kárhozatra rendelt. Másik fő jellegzetessége a

zsinat-presbiteri, azaz az idősebbek általi vezetés. Az ifjú Charlesnak

egyik sem tetszett, ezért 1866-ban, 14 éves korában átlépett a kongre-

gacionalista (gyülekezet-központú) egyházba. Itt demokratikus gyüle-

kezeti szemlélettel és a kollegialitás elvével találkozott, az egyes gyü-

lekezetektől a zsinatig. Itt is megvolt azonban a betű szerinti örök

kárhozatról szóló tanítás. Ugyanakkor a bibliakritika is behatolt ezek-

be a körökbe, ami a fiatal Charlest nagyon elbizonytalanította a hit-

ben. Ezért 17 éves korában a kongregacionalista egyháztól is elfor-

dult.

Keresése folyamán 1870-ben találkozott egy szakadár adventista

csoporttal, a „Második Adventistákkal", amely nem tanította az örök

pokol büntetését, és elutasító volt a bibliakritikával szemben. Ez a

Jonas Wendell szabad prédikátort követő kör irányította Russell gon-

dolkodását az apokaliptika (a végső időkkel való foglalkozás) felé.

William Miller, az adventisták megalapítója 1844-re várta Krisztus

visszajövetelét. Mivel a várakozás nem teljesedett, számos szakadásra

került sor, különböző magyarázatokkal. Egy ilyen csoport vezetője

volt Jonas Wendell is. További lépés volt Russell ismeretsége Nelson

H. Barbourrel, az adventista „The Herald of the Morning" (Hajnali

Hírnök) című folyóirat kiadójával 1876-ban. Barbour azt állította,

hogy Krisztus 1874 óta láthatatlanul jelen van a földön. Úgy gondolta

továbbá, hogy az igaz ádvent-hívők össze lesznek gyűjtve, és 1876-

ban elragadtatnak a földről. Russell csatlakozott Barbourhoz, 1876-tól

„pásztornak", „lelkésznek" (pastor) nevezte magát. Ezt a címet min-

den teológiai képzettség és lelkésszé avatás nélkül viselte. A további-

akban nézzük meg közelebbről az első idők három mérvadó csoport-

ját.

A „második adventisták" „a jövendő kor adventistái"-vak. is ne-

vezték magukat. Jonas Wendell, e csak néhány tucat tagot számláló

csoport prédikátora az 1872/73-as év fordulóját (később 1874-et) je-

lölte meg, amikor meg kell égnie a világnak. Számításai szerint Ádám

óta ekkor telt volna el hatezer esztendő. Az ilyen számítások, amelyek

Russell számára meghatározóvá váltak (ld. később a „Végső dolgok"

c. részt), a hét napjaiból indulnak ki, ahol minden nap ezer évnek felel

meg. Hat nap, azaz hatezer év után kezdődik a hetedik nap, a hetedik

évezred (millennium), amikor Krisztus fog uralkodni. A millennium,

vagy ezeréves birodalom tehát Wendell számításai szerint 1873-ban

vagy 1874-ben kezdődött volna.

A második csoport magának Charles Taze Russelnék köre volt. Ez

a kör Pittsburghben és Allleghenyben találkozott kb. 1870 óta. A kör

1873-ig a wendelli gyülekezet elágazásának számított. Russell később

önállósította.

A harmadik N. H. Barbour köre volt. Barbour és a második adven-

tisták között jelentős volt a tanbeli különbség. Ez nem csak Jézus

visszajövételének időpontjára, hanem jövetelének módjára is vonat-

kozott. Wendelltől eltérően Barbour nem láthatóan várta az 1873-74-

es világégés után Krisztus visszajövetelét, hanem láthatatlan jelenlé-

tére számított. Itt találkozott a hetednapos adventisták „prófétanőj é-

nek", Ellen G. White-nak nézeteivel. Ő is azt állította (először majd-

nem 30 évvel Barbour és Russell előtti), hogy Krisztus láthatatlanul -

már 1844-ben, a Miller által kiszámított időben visszajött, és elkezdte

„a mennyei szentély megtisztítását".

Barbour és Russell Jézus láthatatlan visszajövetelének tanítását

(nyilvánosan) csak 1874 után kezdte képviselni. 1877-ben jelent meg

közös művük: Three Worlds and the Harvest of This World" (Három

világ és e világ learatása), illetve más címen Three Worlds and the

Plán of Redemption"', amelyben kifejtették nézeteiket. Azt írták, hogy

Jézus érkezése 1874-ben kezdődött, így most van az aratás, az üdvö-

zülő gyülekezet összegyűjtésének ideje, amely 1914-ben fog végetérni.

Az aratás tehát negyven évig tart, 1914-ben jön el a világ vége. Ezen-

kívül ebben a korai műben már megtalálhatók az ember „teljes halálá-

ról", Jézusról, mint „Mihály arkangyalról" és a „váltságáldozatról"

szóló tanítások. A pokol, mint „a kárhozottak büntetése helyének"

valóságát tagadták.

Egy idő után vitákra került sor Russell és Barbour között, mégpe-

dig két ponton. Először: Barbour azt várta, hogy az élő hívők és szen-

tek „1878-ban testben elragadtatnak". Miután ez a várakozás nem

teljesült, és Russell követőin kiábrándultság lett úrrá, Russell azt a

tant állította fel, hogy azok, akik 1878 után még élnek, haláluk után

nyomban átváltoznak, és nem kell öntudatlanul a sírban feküdniük.

Jehova Tanúinak későbbi tanításaival szemben a korai Russellnél így

ezen a ponton is találhatók különbségek.

A szétválás másik oka a „váltságáldozat"-ról vallott eltérő felfogás

volt. Ezen Krisztus kereszthalálát értették. Barbour nem tulajdonított

neki jelentős szerepet. Russell számára központi esemény volt, akkor

is, ha Isten háromságát tagadta. Az 1878 augusztusi „Herald"-ban

Barbour azt írta, hogy „a mi Urunk halála nem használt többet az em-

ber bűnéért való fizetségként, mintha egy legyet átszúrnánk tűvel". Ez

(ti. a kereszthalál) a bibliakritika miatti „baloldali elhajlás" lett volna

Russell részéről, aki Jézus keresztáldozatának döntő hatást tulajdoní-

tott, azaz az Ádám kudarcával elkezdődött bűnök jóvátételét. E taní-

tásbeli különbségek miatt végül szakításra került sor Barbour és

Russell között.

11

Végidő-számítások

Most az évszámok kiszámítására vessünk egy pillantást Jézus visz-

szajö vételé vei kapcsolatban. Már a zsidó rabbik is a Krisztus utáni I.

században - Dániel könyvének számaira utalva - alkalmazták ezt a

szabályt: egy nap egy év. így kísérelték meg a Messiás eljövetelének

kiszámítását. A középkorban Joachim di Fiore is készített számításo-

kat, így a Jel 11,3-ban és 12,6-ban szereplő 1260 napot Jézus születé-

sének évéhez adta, így jött ki az 1260-as év, amikor a Szentlélek kor-

szakának kell kezdődnie. További példák is említhetők az egyháztör-

ténetből, így például Johann Albrecht Bengel württembergi prelátus,

aki 1836-ban jelölte meg Krisztus visszajövetelét. (Ezek azonban

egyéni vélemények, és nem a történelmi egyházak hivatalos tanításai

- a kiadó.)

Mely alapidőből indulnak ki ezek a számítások? Legalább három

lehetőséget kell tekintetbe vennünk. Az első kiindulópont a világ,

illetve az első emberpár teremtése. Ezeknek az eseményeknek az idő-

pontja természetesen nagyon bizonytalan. A másik lényeges dátum

Krisztus születésének éve, amely a naptár változása és egyéb okok

miatt nem határozható meg pontosan. A harmadik gyakran alkalma-

zott időpont Jeruzsálem lerombolása Nebukadneccár (Nabukodono-

zor) babiloni király által, amely teológiai és régészeti kutatások sze-

rint Kr. (L) e. 587-ben történt. A jelzett időpontok mellett számos

olyan adat is megtalálható, amely különböző egyéb számításoktól (is)

fíigg. Ezekre a „Végső dolgok" (eszhatológia) c. fejezetben részlete-

sebben is kitérünk.

Amint már említettük, a múlt században Jézus Krisztus visszajö-

vetelének 1844-re jövendölése William Miller által nagy feltűnést

keltett. Miller előtt - aki sokáig magában tartotta ezt a „felfedezést",

és csak 1831-ben állt elő vele -, az angol John Aquila Brown már

nyilvánosan képviselte, mégpedig egy 1823-ban kiadott írásában.

Franz kutatásai szerint valószínűleg Dán 4 hét idejét 2520 évnek ma-

gyarázta. Brown szerint a Dán 12-ben szereplő 2300 napnak 1844-ben

kell véget érnie, a Dán 4-ben olvasható 2520 évnek vagy hét időnek

1917-ben (Jeruzsálemnek Kr. e. 604-ben történt - hibásan kiszámított

- lerombolásából kiindulva.) Barbour (szintén hibásan) Kr. e. 606-ra

tette ezt az eseményt, így jutott 1914-hez. Végül Russell átvette ezt a

számítást. Ma az Őrtorony Társulat a Kr. e. 607. évből indul ki, mivel

Russell (hibásan) nulladik évet is számolt.

Russell a Barbournál és másoknál található számítások nyomán

alakította ki a maga nézeteit 1874-ről és 1914-ről. Krisztus 1874-ben

visszajött, hogy megkezdje az aratás idejét, és összegyűjtse gyüleke-

zetét -, ez az idő pedig 1914-ben véget ér. A később „Jehova Tanúd-

nak nevezett csoportosulás alapítójának ez a korai nézete lényegesen

különbözik a Russell utáni számításoktól. Most azonban azt nézzük

meg, hogy Russell milyen eseményeket jövendölt 1914-re. Először a

„The Time is At Hand" (Közel az idő) c. könyvéből idézünk: „Ebben

a fejezetben mutatjuk be azt a bibliai utalást, hogy a pogányok (nem-

zetek) idejének teljes vége, azaz uralmuknak teljes vége 1914-ben be

fog következni, és ez a dátum a tökéletlen emberek uralmának végső

határa lesz...

Először azt, hogy Isten országa, amelyért Urunk így tanított imád-

kozni: 'Jöjjön el a Te országod', teljes, univerzális uralomra jut vi-

lágméretekben, és 'fel lesz állítva', vagyis szilárdan megalapozva a

földön.

Másodszor az bizonyítja, hogy ő, akinek jogában áll magára venni

ezt az uralmat, azután a föld új uralkodójaként jelen lesz, és nem csak

ez, hanem az is, hogy már ama dátum előtt is jó ideig jelen lesz, mert

e nemzeti felsőbbségek bukása közvetlenül arra lesz visszavezethető,

hogy 'szétzúzza őket, mint cserépedényt' (Zsolt 2,9; Jel 2,27), és a

saját igazságos kormányzatát állítja fel helyettük.

Harmadszor az bizonyítja, hogy egy bizonyos idővel 1914 előtt

Krisztus istenileg elismert egyházának (választottainak) utolsó tagjai,

azaz a 'királyi papság', 'Krisztus teste' a Fővel együtt megdicsőül..."

További események, amelyeknek Russell nézetei szerint be kellett

következniük: Izrael összegyűjtése és lelki megújulása, valamint 'a

szorongattatás idejének csúcspontja'. Ez az idő „akkorra ér véget, és

akkorra fogják megtanulni az emberek, hogy csendesek legyenek,

hogy Jehova Isten, és hogy Ő igen megdicsőül a földön".

Mi teljesedett be ebből 1914-ben? Semmi - az első világháború

'szorongattatásán' kívül, amely azonban négy évvel később véget ért,

és nem azonosítható a Mt 24,2l-ben szereplő „nagy nyomorúsággal",

~Í3~

vagy „szorongattatással", mivel a világtörténelem az első világhábo-

rú után is folytatódott. Bár Russell előre megsejtette a zsidók össze-

gyűjtését (már hosszú ideje létezett az ezért munkálkodó cionista

mozgalom, amelyhez Russell közel állt), de ez sehogyan sem követke-

zett be 1914-ben, hanem az utána való években és évtizedekben. Izrael

lelki megújulása, Jézus Messiásként való elfogadása még ma is túl-

nyomórészt hátravan. Ami azonban sehogyan sem valósult meg, bár

Russell és követői oly égő vággyal várták, az a földi nemzetek ural-

mának vége, majd helyükön Jehova birodalmának felállítása a földön.

Russell követői ezért ezt a várakozást 1914 utánra tolták, és az 1914-

es év már nem az aratási idő vége (mint Russellnél), hanem a kezdete.

Feltűnő, hogy az 1914-es év közeledtével maga Russell is egyre

óvatosabbá vált jövendöléseivel. 1907. október l-jén ezt bizonygatta

az Őrtoronyban:

„Azt mondjuk, amit már tanulmányokban, az Őrtoronyban, szóban

és levelekben, hogy számításainkban sohasem léptünk fel a csalhatat-

lan pontosság igényével. Sohasem léptünk fel azzal az igénnyel, hogy

itt tudásról van szó, vagy hogy vitathatatlan bizonyítékokon, ténye-

ken, felismeréseken alapulnak. Tételünk mindig úgy hangzott, hogy

hitre épülnek."

Majd azonban ugyanabban a cikkben azt állítja, hogy „a kronoló-

giában való hitből majdhogynem a helyességéről való tudás lesz. Ha

csak egyetlenegy évszámot is megváltoztatunk, a csodaszép párhuza-

mok egész rendszere szétesik."

Mi történt, miután az 1914-es év a megjövendölt események be-

teljesedése nélkül telt el? 1916-ban „Közel az idő" c. könyvének elő-

szavában Russell bevallotta tévedését, ugyanakkor szépíteni is meg-

próbálta:

„A szerző bevallja, azt tanácsolja e könyvben az Úr szentjeinek:

szabad azt várniuk, hogy a nemzetek idejének végén vele lesznek di-

csőségben. Ez hiba volt, amelynek elkövetése igen természetes volt,

az Úr mégis így rendelkezett népének javára. Az a gondolat, hogy az

egyház 1914 októbere előtt dicsőségben egyesül, kétségtelenül biztató

és megszentelő hatást gyakorolt ezekre, akik eszerint mindannyian

dicsérhetik az Urat, éppen a hiba miatt" (német kiadás, 1926 7. o.).

14

Russell itt megpróbált a szükségből erényt csinálni, és hamis pró-

féciáit „áldásnak" beállítani. Mégis, valóban hamis próféciákról, vagy

csak Russell nem kötelező véleménynyilvánításáról volt szó?

Franz Stuhlhofer (1914, 83 kk) a prófétai igény három kritériumát

nevezi meg: 1. Istenre hivatkozik (tehát nem a saját véleményére, mint

a jövendölések forrására), 2. Az az állítás, hogy valami biztosat, de

legalábbis nagyon valószínűt jövendöl. 3. jövendölések nyilvánosság-

ra hozatala. - Mint Stuhlhofer a források részletes elemzése alapján

kimutatta, Russellnél (és követőinél) mindhárom feltétel fennáll, még

akkor is, ha - többnyire utólag, azaz a jövendölések nem teljesedése-

kor - az Őrtorony Társulat különösképpen is megpróbálta, hogy mér-

sékelje a prófétai igényt.

A hiábavaló várakozások sora után 1985-ben kiadott „Érveljünk az

írásokból" ezt mondja: „Jehova Tanúi nem állítják magukról, hogy

ihletett próféták. Voltak tévedéseik." Utána azonban mégis korlátoz-

zák ezt a beismerést: „Amiben nézeteik helyreigazításra szorultak,

viszonylag jelentéktelen volt azokhoz a bibliai igazságokhoz képest,

amiket felismertek és hirdettek" (139-140. o.).

A Biblia egyértelmű mércét állít á hamis próféták felismerésére:

„Ha egy próféta az Úr nevében mond egy igét, de az nem történik

meg, nem teljesedik be, azt az igét nem az Úr mondotta..." (5Móz

18,22). Russell jövendöléseinél egészen nyilvánvalóan hamis próféci-

áról van szó -, mégis sokan 1914 után is kitartottak tanai mellett, vagy

egyes pontokat átértelmeztek. így Jehova Tanúi azt a nézetet képvise-

lik, hogy Krisztus 1914-ben ledobta a sátánt az'égből, és ezáltal meg-

indította az első világháborút a földön. Az üdvpróféciából, azaz Jeho-

va birodalmának földi felállításából a nagy nyomorúság próféciája

lett, és így az ellenkezőjébe csapott át.

Ez a kijelentés, amelyet Jehova Tanúinak egy, a hamis prófétákról

szóló írásaiban tettek, Russellben - és nem csak benne - a legmeg-

döbbentőbb módon beteljesedik. A könyvben: „Helyreállított Paradi-

csom az emberiségnek a teokrácia által" a következőket olvashatjuk:

(355.0.):

Jehova, az igaz próféták Istene minden hamis prófétát megszégye-

nít, akik önmaguknak szerezték ezt a hivatalt. Nem hagyja beteljesed-

ni, vagy próféciáikat oly módon valósítja meg, hogy az a hamis pro-

li"

fétáénak éppen az ellentéte lesz. A hamis próféták megpróbálják szé-

gyenük okát elrejteni, amennyiben tagadják, hogy kicsodák is valójá-

ban."

Az Őrtorony Társulat

Máris nagyon előresiettünk. Térjünk vissza az 1879-es évhez, ami-

kor Russell életében három jelentős eseményre került sor: szakítás N.

H. Barbourrel, házasságkötés Mária Frances Ackley-vel és a „Sión

Őrtornya és Krisztus jelenlétének hírnöke („Z/ows Watch Tower and

HeraldofChrist's Presence") első számának kiadása.

A Barbourrel való szakítás okait már említettük. Russell jelentős

vagyonával kivonult Barbour mögül, aki 1903-ig - azaz három évvel

halála előttig - szerkesztette a „Herald"-ot. A Russell által nemsokára

kiadott folyóirat: „Sión Őrtornya" (az első szám 1879. július elsején

jelent meg) a cionista mozgalom iránti izzó lelkesedésre utal, amelyet

utódja, Rutherford már nem osztott, és mára már teljesen eltűnt Jeho-

va Tanúinak látóköréből. Az „Őrtorony" elnevezés Hab 2,1 utánérzé-

se: „Őrhelyemre állok, odaállok a bástyára; figyelek, várva, hogy mit

szól hozzám és mit felel panaszomra."

Az eleinte havonta, 1892 óta kéthetente megjelenő folyóiratot kez-

detben hatezer példányban adták ki. 1996-ban, mint említettük, a pél-

dányszám 19 millió körül jár. A név többször is változott. A lapot

először „Sión Őrtornya és Krisztus jelenlétének hírnöké"-nek hívták,

1909-től csak „Az Őrtorony és Krisztus jelenlétének hírnöke". 1939-

ben erősebben hangsúlyozták azt a tényt, hogy Krisztus királyként

már a mennyben uralkodik (Jehova Tanúi, Isten királyságának hirde-

tői, 725. o.). Akkor újévkor így nevezték el: „Az Őrtorony és Krisztus

királyságának hírnöke". Végül 1939. március l-jén kapta ma is érvé-

nyes címét: „Az Őrtorony hirdeti Jehova királyságát".

A folyóirat 1879. évi megjelentetése nyomán keletkeztek az első

gyülekezetek. Ezek Őrtorony-olvasók összejövetelei voltak egy-egy

helyen, akik kongregacionalista mintára laza kapcsolatot tartottak

egymással. A mai Őrtorony Társulathoz hasonló merev, centralizált

vezetés kezdetben még nem létezett. Russell persze a csírázó új moz-

galom lelki vezetőjének és tisztelt prófétájának számított. Az első

~Í6~

csoportok eleinte osztályoknak vagy „ecclesia"-knak (görög, gyűlés,

gyülekezet), később egyértelműen „gyűléseknek" nevezték magukat.

1881-ben alapították Pittsburghben a „Pennsylvaniai Sión Őrto-

rony Biblia és Traktátus Társulatot". 1884 decemberében hatóságilag

is bejegyezték. Egyes szerzők (például Hookema, 1972, 11. o.) ezt a

dátumot a (későbbi) Jehova Tanúi mozgalom hivatalos kezdetének

tekintik. Az Őrtorony Társulat részvénytársaság volt, üzleti vállalko-

zás, amelynek mindenki tagja lehetett, aki legalább tíz dollárért rész-

vényt vásárolt. Russell élethossziglani elnök, felesége titkár és pénztá-

ros volt. Mellettük, illetve alájuk rendelve hét igazgató működött. A

társulat rengeteg traktátust, röplapot és könyvet adott ki, amelyek

túlnyomórészt Russelltől származtak. Az Őrtoronyba kezdetben még

A. O. Jones, J. H. Paton, H. B. Rice, W. I. Mann, Russell felesége és

mások is írtak cikkeket. Teljesen egy üzleti vállalkozásnak megfelelő-

en alkalmaztak újságárusokat, akik a nép között terjesztették az irato-

kat. Az egyes hívek általunk ismert házról-házra járása még nem volt

jellemző mai üdvösnek tekintett és kötelező formájában.

Russell hivatalosan is bevallotta, hogy üzleti vállalkozásként tevé-

kenykedik. A „Bibliai tanulmányok" végén a következő szavakkal

mutatta be társulatát: „Őrtorony Biblia és Traktátus Társulat. Ez egy

olyan üzleti vállalkozás neve, amely fontos vallási könyvek, folyóira-

tok és más, a Biblia tanulmányozásához hasznos segédeszközök kia-

dásával foglalkozik" (vö. Twisselmann, 1995, 6. o.).

1944-ig működött így a vállalkozás, majd a részvénytársaságot

megszüntették, és „a teokratikus renddel" összeegyeztethetetlennek

nyilvánították (i.m. 21. o.). Az Őrtorony Társulat továbbra is nagy

nyereségre tesz szert, amely persze - amennyire felismerhető - telje-

sen a szervezet további kiépítését szolgálja. Az „Őrtorony Biblia és

Traktátus Társulat Gazdasági Vállalkozás" mai pénzügyi szerkezeté-

ről Klaus Dieter Papé a következőket írja:

„A bevételek adományokból, de sokkal inkább előfizetői jogokból

származnak, amelyeket a Őtrorony Társulat szed be az egyes orszá-

gokban lévő szervezeteitől. Ezek a jogokért folyósított összegek azon-

ban valójában azt a nyereséget jelentik, amelyet az egyes országokban

könyveladásokból érnek el, és a New York-i főhadiszállásnak átutal-

nak. Az egyes országokban lévő szervezeteknél megkülönböztetendő,

hogy az amerikai jog szerinti testületek-e, mint a svájci, vagy köz-

hasznú egyesületek-e, mint a németországi. Egy közhasznú egyesület,

társaság is érhet el nyereséget, például adományokból, vagy gazdasági

tevékenységből, így könyvkiadásból is. Ez megengedett, csak az alap-

szabály céljának meg kell felelnie, és aszerint kell felhasználni.

(Informationen Nr. 2, „Christliche Dienste, ACV, 1994 Mai, 2. o.).

De térjünk vissza Russellhez. Fő műve, a ,J3ibliai tanulmányok"

(1904-ig Millenial Dawn - Millenniumi Hajnal) címen ismertté vált

hat kötet a programadó címekkel: „A korszakok ( isteni) terve"

(1886), „Az idő elérkezett" (1889), „Jöjjön el országod" (1890), „A

bosszú napja") (később: „Az armageddoni csata") (1897), „Az ember

kiengesztelése Istennel" (1899), „Az új teremtés" (1904). A hetedik

kötet: „A beteljesült titok", amely 1917-ben posztumusz jelent meg,

nagyrészt nem Russelltől származik (erről később részletesebben). Az

első hat kötet Russell halálának évéig, 1916-ig 16 milliós példány-

számot ért el, legalábbis az Őrtorony Társulat szerint.

A századfordulón Russell követőinek száma 2500 körül volt. 1995-

ben kb. 4.5 millió Jehova Tanúja található a világon. Russell üzenete

- ha egyes pontokon jelentős változtatásokkal is -, óriási mértékben

elterjedt.

Viszályok és botrányok

Russell életének a külső siker mellett árnyékos oldalai is vannak.

Most egykori követőivel, feleségével és ellenfeleivel való viszályairól

szólunk.

Már az 1892 utáni években voltak viták az Őrtorony Társulat négy

vezető tagjával (e. Bigan, S. D. Rogers, J. B. Adamson, O. von Zech),

akik bírálták Russell tanításainak egyes pontjait, és felrótták neki túl-

zott befolyását. Erre hevesen válaszolt az „Egy összeesküvés felfede-

zése" c. brosúrában (1894).

1911-ben J. H. Giesey, az Őrtorony Társulat alelnöke, magántitká-

ra A. E. Williamson és E. C. Hennings fiókhivatal-vezető is hasonló

okokból ellene fordult. Bírálták dogmatikus-tekintélyuralmi vezetési

stílusát, és azt állították, hogy „testvérnőkkel bizalmaskodott". Russell

18

mértéket nem ismerve reagált, úgy, hogy a tőle való elszakadást a

Krisztustól való elszakadással tette egyenlővé:

„Egymás mellett, egy közösségben az alázatos, hívő és avatott

szentekkel, ugyanazokban a kis gyűlésekben, azokkal együtt, akik

megmenekültek a babiloni fogságból, ugyanabban a háztartásban és

gyakran az Úrnak ugyanannál az asztalánál olyan személyek osztálya

alakult ki, akik önmagukat szeretik, önzők, szerzésre vágyók, tekin-

télyre és dicsőségre az emberek előtt, kérkedők, gőgösek... Mivel nem

vetik alá magukat a test fejének, Jézus Krisztusnak, arra törekszenek,

hogy ők legyenek új pártok fejeivé" (Őrtorony, 1911,42 kk).

Ezekhez járultak a fájdalmas viták a saját feleségével a kilencve-

nes évek közepétől, továbbá egyházi ellenfeleivel. Mária Frances

Russell sz. Ackley - férjéhez hasonlóan - magát is prófétai személyi-

ségnek és vele egyenrangúnak érezte. Nagymértékű beleszólást és

társszerzőséget követelt az Őrtorony kiadásában. Russell 1896-ban

megvonta tőle a társkiadóságot. Mária erre fel 1897-ben elhagyta. Hat

évig külön éltek, míg az asszony 1903-ban beadta a válókeresetet, és

1906-ban hosszadalmas tárgyalás után, nagy nyilvános feltűnést kelt-

ve került sor a válásra (Hellmund, Hutten 1982, 82. o.) Az Őrtorony

Társulat szerint ezzel szemben az „1908-ban" hozott ítélet „nem vá-

lásra", hanem „elválást ágytó-asztaltól, valamint tartásdíjat" tartalma-

zott (Jehova Tanúi, 645. o.). Russell házassága mindenesetre teljes

kudarcot vallott. Felesége többek között úgy nyilatkozott róla, hogy ő

nem csak a „hű szolga" Mt 24,45-51 szerint, hanem a „haszontalan

szolga" is -, ezért neki kellene a helyét átvennie. „Egoizmussal, ura-

lomvággyal ás más nők iránti tisztátalan magatartással" vádolta (v. ö.

Stroup 1945,9kk, Metzger 1953, 65 kk, Hutten 1982, 82. o.).

A „papsággal" vagy „religionistákkal", ahogyan Russell az egyház

képviselőit megvetően nevezte, sok vitája volt. Kezdetben még vissza-

fogta az egyházkritikát, sőt ezért egyes templomokban még prédikál-

hatott is, ez a nyolcvanas években azonban egyre inkább megválto-

zott, amikor éles hangot ütött meg. 1888-ben azt hirdette, hogy a név-

leges egyházat a láthatatlanul jelenlévő Krisztus 1878-ban elvetette.

Ekkor érezte hivatásának, hogy Jehova igazi híveit kivezesse az egy-

házakból. Ezek a támadások nem maradhattak válasz nélkül. Főleg azt

19

kérdezték kritikusan, hogyan lett „lelkész" önhatalmúlag -, így példá-

ul J. J. Ross baptista lelkész.

1912-ben Ross kiadott egy írást „Néhány mondat az önmaga által

kinevezett Charles T. Russell 'lelkészről'" címmel, amely bírósági

eljáráshoz vezetett. Russell rendszerét Ross „értelmetlennek, tudo-

mánytalannak, bibliátlannak, keresztyénellenesnek és Isten szeretett

Fia evangéliuma eltorzításának" nevezi (7. o.). Ezenkívül Russell

önhatalmú címével kapcsolatban felrója: „Sohasem járt magasabb

iskolába, tulajdonképpen semmit sem tud a filozófiáról, a rendszeres

vagy a történeti teológiáról, és teljesen járatlan a régi nyelvekben"

(3kk).

1913-ban került sor Ontarioban (Kalifornia) Ross és Russell között

a perre, amelyet Russell elveszített. A per után Ross még egyszer írt

róla ezzel a címmel: „Néhány és még több tény az önmaga által kine-

vezett Charle T. Russell 'lelkészről'". Ross ebben beszámol a per

részleteiről, amelyek rossz fényt vetnek Russell jellemére. Russell

kimutathatóan hamis kijelentéseket tett lelkésszé „avatásáról" és

nyelvismeretéről.

Staunton ügyvéd például azt kérdezte tőle: „Ismeri a görög abc-t?"

Russell így felelt: „Ó igen." Amikor Staunton mégis felszólította,

hogy olvasson el néhány görög betűt, be kellett vallania, hogy nem

járatos a görög nyelvben. Hasonlóan zajlott a kihallgatás Russell állí-

tólagos ordinációjával kapcsolatban is. Miután eskü alatt vallotta,

hogy lelkésszé avatták, végül csak be kellett vallania, hogy „soha

egyetlen püspök, lelkész, presbiter, zsinat vagy megfelelő szerv" nem

avatta fel.

Russell önértelmezése és munkája

Bár Russell botrányai többé nem maradhattak titokban, követőinek

száma egyre gyarapodott, különösen is a mágikus, 1914-es időpont

közeledtével. így tudták 1909-ben az Őrtorony Társulat központját

bővíteni és Brooklynba. (New York) átköltöztetni, ahol ma is található.

Russell az 1914 előtti években egyre többet utazott és tartott előadá-

sokat. Azt állítják, hogy életében több mint 1,6 millió kilométert uta-

zott, több mint 30 ezer prédikációt tartott, és ezekből hétről-hétre 3

20

ezer európai, amerikai és kanadai lapnak küldött, ahol sok - nagyrészt

fizetett hirdetésként - meg is jelent (v. ö. Jehova's Witnesses in the

Divine Purpose, 1959, 50. o.) Máshol azt mondják, hogy több mint 50

ezer oldalnyi könyvet írt, és gyakran havi ezer levelet diktált (1977-es

évkönyv, 77. o.).

Vitán felül áll, hogy Russell igen elfoglalt és a maga korában elég-

gé ismert ember volt, de az ilyen adatok eléggé legendásak. Franz

Stuhlhofer (1994,46 kk) minden, Russell által írt könyv és cikk oldal-

számát összeadta, és arra az eredményre jutott, hogy „a Russell által

írt 50 ezer könyvoldal sokszoros túlzás" (uo., ld. Martin/Klann kriti-

káját is, 1985,15 kk).

A mozgalom ismertségét nagymértékben növelte „A Teremtés

Fotodrámája", amelyet 1912-ben készítettek, és 1914 januárjában

mutattak be New Yorkban. Ez a legújabb technikai lehetőségek, a

filmek és fényképek kombinációja, amelyet zenei és beszéd-

lemezekkel szinkronizáltak, és az USA számos városában adták elő.

1914 végéig több mint 9 millió ember látta „A Teremtés

Fotodrámáját". Ebben az egész bibliai üdvtörténetet - Russell értel-

mezése és magyarázata szerint - összesen nyolc órában mutatták be.

Fényképekkel, az ősködtől az armageddoni csatáig és az ezeréves

birodalom végéig.

Russell úgy nyilatkozott fő művéről, a hatkötetes „Bibliai tanul-

mányok"-ról, hogy ezek nélkülözhetetlenek a Szentírás megértéséhez.

Ha valaki a „Bibliai tanulmányok"-at, miután tíz évig olvasta és jára-

tos lett bennük, félreteszi, nem foglalkozik velük, csak a Bibliával,

„így - tapasztalataink azt mutatják -, akkor is, ha tíz évig értette a

Bibliát, két éven belül sötétségre jut. Ha azonban csak a Bibliai ta-

nulmányokat tanulmányozta a benne lévő bibliai idézetekkel, de a

Biblia egyetlen oldalát sem, két év elteltével még mindig a világos-

ságban lenne, mert övé az írás világossága" (Őrtorony, 1910 dec, 218

k). Russell tehát a Szentírás fölé rendelte művét Az azonban, hogy

munkája mennyire korhoz kötött volt, és hogy ebben is mennyire

tévedettt, mutatja az a tény, hogy Jehova Tanúi hamarosan (kb. a hú-

szas évek közepétől - kézenfekvő okokból - már nem adták ki a Bib-

liai tanulmányokat (a nem teljesült időszámítások és hasonlók miatt).

21

Miről szóltak ezek a Bibliai tanulmányok? Az első kötetben („A

korszakok isteni terve") Russell áttekintést ad rendszeréről. Az Isten-

kérdést, a Biblia megértését, a megváltást és Krisztus lényét, továbbá

- egy világkorszak-térkép alapján - az üdvösség történetének menetét

írja le. Az olvasót szeretné az istenhitben megszilárdítani, továbbá a

Biblia, mint Isten kinyilatkoztatása felől, és erre építve kifejteni az

isteni üdvtervet. A második kötetben („Az idő elérkezett") részletesen

szól „időről és időpontokról", „teljes kronológiáról". A harmadik

kötet (, Jöjjön el országod") ehhez kapcsolódva vizsgálja a Dániel és a

Jelenések könyvében szereplő prófétai időszakaszokat, továbbá Izrael

sorsának kérdését és az időszámítást a Kheopsz-piramis méretei alap-

ján. A negyedik kötet („A bosszú napja") „a dolgok jelenlegi rendjé-

nek felváltásáról" szól. Az ötödik kötet („Az ember kiengesztelése

Istennel") részletesen kifejti Russell felfogását Jézus Krisztus váltság-

áldozatáról, akit angyali lénynek, nem pedig az isteni Háromság má-

sodik személyének tart. A hatodik kötet („Az új teremtés") végül le-

írja a teremtés hetét lMóz 1 kk szerint, a gyülekezet „kiválasztását",

továbbá rendjét, szokásait, szertartásait, kötelességeit és reménységeit.

Russell életmódjáról nagyon eltérően nyilatkoztak. Egyesek azt

mondják, hogy egyszerűen és szerényen élt a New York-i „Bethel"-

ben, és sok éven át csak zsebpénzt vett fel. Mások azt állítják, hogy az

Őrtorony Társulat összes részvényét ő birtokolta. Mi tehát az igazság?

Tény, hogy az apjától örökölt üzem teljes vagyonát az Őrtorony

Biblia és Traktátus Társulatra és az ezzel együttműködő cégekre (pél-

dául Tower Publishing Company) fordította. Negyedmillió dollárért

eladta a virágzó textilipari vállalkozást, és a pénzt az Őrtorony tevé-

kenységére fordította (vö. Twisselmannn 1995, 47. és 59. o.). A váló-

perben azt állítja, hogy szegény, és semmit sem akar fizetni. A bíróság

azonban megállapította, hogy van pénze, és csalásért megbüntette.

Világos tehát, hogy Russell kezében tartotta egy társaság, az Őrtorony

Társulat ellenőrzését, ahol a tőke többségével rendelkezett (Martin

1985, 39 kk).

Mi következik ebből? Russell semmi esetre sem volt szegény, le-

hetséges azonban, hogy a mindennapokban szerényen élt. végrende-

letéből is - amellyel hamarosan foglalkozunk -, kiderül, hogy jelentős

tőkével rendelkezett.

~22~

Russell körül már életében sok követője személyi kultuszt alakított

ki. Kifejezett végidőbeli küldetéstudata volt. Úgy gondolta, hogy az

idők végén az igazság fénye egyre erősödik, és az isteni titkok egyre

hozzáférhetőbbek lesznek. Ő, azaz Russell ennek e fénynek hordozó-

ja. Önmagát a Mt 24,45-51-ben és a Lk 12,41-46-ban szereplő „hű és

bölcs szolgához" hasonlította. Követői Jel 3,14-22 nyomán „a

laodiceai gyülekezet angyalának" tartották. A „Bibliai tanulmányok"

hetedik kötetében Russellt egy szintre helyezték Pállal, Jánossal,

Arius-szal, Valddal, Wicliffel és Lutherrel, akik Jel 2-3 többi gyüle-

kezetét képviselik Feltűnő, hogy az apostolok és az egyháztörténet

nagy alakjai mellett az eretnekként elítélt Arius is megjelenik. Ennek

okát majd Jehova Tanúinak istenfogalmánál és krisztológiájánál fog-

juk látni.

Russell egyik utazása során halt meg 1916. október 31-én, egy

vasúti kocsiban Pampa (Texas) közelében. New Yorkban temették el,

egy több mint száz autóból álló menetoszlop, virágtenger és tizenhét

megemlékezés búcsúztatta.

Kapcsolat a szabadkőművességgel

Russell életrajzával kapcsolatban néhány kérdést közelebbről is

meg kell vizsgálnunk. Az első kérdés így hangzik: Szabadkőműves

volt-e Russell, vagy legalábbis nyitott volt-e a szabadkőműves gon-

dolkodásra? Különösen is Erich Brüning egykori Jehova Tanúja fog-

lalkozott a kérdéssel. Könyvében: „3 Systeme. Was verbindet

Freimauer, New Age und Jehovas Zeugen?" (Három rendszer. Mi a

kapcsolat a szabadkőművesek, a New Age és Jehova Tanúi között? -

1994) részletesen idéz Russell egyik beszédéből, amelyet 1913-ban

szabadkőművesek, komoly bibliakutatók és különböző felekezetű

hallgatók előtt tartott. Ez a „templomi beszéd" az „International

Biblestudents Souvenir, Convention Report 1913"-ban, 359 kk jelent

meg. íme néhány részlet:

„Örülök a különleges alkalomnak, hogy olyan dolgokról mondha-

tok egyet-mást, amelyekben egyetértünk szabadkőműves barátainkkal,

hiszen most egy, a szabadkőművességnek szentelt épületben vagyunk.

Mi is szabadkőművesek vagyunk. Szabad szabadkőműves vagyok.

ÜT

Szabad és elismert szabadkőműves vagyok, ha szabad teljes egészé-

ben kifejtenem. Azt hiszem, mindannyian azok vagyunk. Csak nem

pontosan szabadkőműves barátaink stílusában. Legjobb barátaim kö-

zül néhányán valóban szabadkőművesek, és úgy látom, van néhány

fontos igazság, amelynek szabadkőműves barátaink birtokában van-

nak."

Russell a továbbiakban kifejti, hogy Jézus Krisztus „a mi szabad és

elismert szabadkőművességünk magas rendjének nagymestere", és a

templom alapítója. Russell pontról-pontra egy szabadkőműves temp-

lomhoz hasonlítja a gyülekezetet. Végül megállapítja:

„Tudjátok, hogy az ember a szabadkőműves rendben fokról-fokra

halad, és egyre többet tanul. így vannak 32. fokozatú szabadkőműve-

sek, akik sokkal többet tudnak, mint a 14-16. fokúak... így van ez a

lelki templomban is. Az apostol arra buzdít minket, hogy egyre fel-

jebb emelkedjünk. Azt mondja, hogy növekedjünk a kegyelemben és

az ismeretben, és egyre jobban hasonlítsunk az Úrhoz, hozzá, a nagy

Főparancsnokhoz, elhivatásunk nagyszerű Főpapjához, minden

templomos lovagok legnagyobbikához" (Brüning 1994 b, 62 kk).

Jehova mai tanúinak minden bizonnyal eléggé ismeretlenek ezek a

nyilatkozatok. Mégis sok minden utal arra, hogy Russell maga is vagy

szabadkőműves volt, vagy legalábbis nem utasította el gondolatvilá-

gukat. Mindenesetre fontos közös vonás, hogy mind a szabadkőmű-

vesség, mind pedig Russell elutasítja Jézus Krisztusnak a Szent-

háromság értelmében való isteni lényegét. Russell továbbá megkísé-

relt az egyházak dogmáitól függetlenül új vallást alapítani. A szabad-

kőműves gondolatvilág nem csak Russell idézett templomi beszédé-

ben nyilvánul meg, hanem az általa is gyakran választott piramis-

szimbolikában, amely fontos része a szabadkőműves jelképrendszer-

nek. Gondoljunk csak az „Bibliai tanulmányok" harmadik kötetére,

amelyben egy egész fejezetet szentel a gizehi piramisoknak. Jehova

Tanúi később ejtették Russell piramistanát, mint ahogy hivatalosan

Russell szabadkőműves törekvéseiről sem akarnak tudni. Mégis, kez-

detben ennek tagadhatatlanul jelentős befolyása volt.

Arról megoszlanak a vélemények, hogy Russell tagja volt-e vala-

mely szabadkőműves páholynak. Brüning maga is ellentmondásosan

nyilatkozik. Egyrészt azt írja:

„A Lady Queenborough-páholy névsorában Russell neve előtt a

három-pont-szimbólum a tagságra utal" (i. m. 68. o.).

Másrészt:

„Nem kell arról vitatkozni, hogy Russell beavatott szabadkőműves

volt-e vagy sem. Világnézete — a szabadkőműves jelképek tisztelete, a

szabadkőműves szókincs alkalmazása és a bibliai gondolatvilág átér-

telmezése szabadkőműves 'teológiává' - valószínűleg elegendő

Russell alapvető magatartásának megértéséhez. 'Kötény nélküli' kő-

művesekről is beszélünk" (uo.).

Brüning utóbbi kijelentéseivel összhangban Hans-Jürgen Twissel-

mann levélben 1996. február 2-án a következőket írta:

„Russell, ahogyan egy német szabadkőműves páholy révén meg-

állapíthattam, sohasem volt szabadkőműves. Vitathatatlan azonban,

hogy a legjobb kapcsolatokat tartotta fenn egyes szabadkőműves sze-

mélyekkel és szervezetekkel."

Adventista hatások

További érdekes szemponttal szolgálnak a Russell tanítása és a ko-

rai adventizmus közötti hasonlóságok és különbségek, amelyekből

kinőtt. Legalább elvben átvette a Szentíráshoz való ragaszkodást, a

Biblia isteni ihletettségébe vetett hitet, mégha önkényes módon is

(erről majd később), továbbá az Ó- és az Újszövetség egyenlő tartalmi

értékéről vallott felfogást. A bibliai kijelentéseket - a történelem

fontos szerepének hangsúlyozása ellenére - nem üdvtörténeti folya-

matukban szemléli és veszi komolyan, hanem mintha követ bányász-

na, kiragadja őket a szövegösszefüggésből, és saját elképzelései sze-

rint kombinálja. Jehova Tanúinak ún. „lóugrásos" módszerére majd

még részletesebben is kitérünk. Az Ószövetség azonos szintre helye-

zése az Újszövetséggel az adventistáknál többek között a szombat

megünnepléséhez vezet, Jehova Tanúinál pedig nagyon is törvényes-

kedő gondolkodáshoz, amely különösen is feltűnő a vér tilalmánál.

További közös jellemzőjük, hogy megkísérelték Krisztus visszajö-

vetelének időpontját kiszámítani. Mivel a látható visszajövetel nem

teljesedett be, mind az adventista körök mind pedig Russell Krisztus

láthatatlan visszajövetelére vagy jelenlétére tért át.

~25~

Közös továbbá az az elképzelés, hogy az embernek nincs lelke, ha-

nem ő maga lélek. Ezzel függ össze a lélek halhatatlanságáról szóló

mindenfajta állítás tagadása. Mivel az ember a maga egészében lélek,

nem maradhat meg a testi halálon túl, hanem teljesen meghal. Nincs

további lét a halál után. A feltámadás újjáteremtést jelent. A teljes

halál elmélete ma is mind a hetednapos adventistáknál, mind pedig

Jehova Tanúinál megtalálható. Szorosan összefügg ezzel a pokoli

örök büntetés tanának elvetése is. A pokol csak a sír, a nyugalom és a

remény helye, ahol sem tudat, sem érzés nincsen.

Amiben viszont Russel különbözik az adventistáktól, az mindene-

kelőtt a Szentháromság tanának elvetése, de a szombat megszentelése

is, ezenkívül egyes időszámítások, nem utolsósorban a Kheopsz-

piramis szerepeltetése korszak-tanában. Mégis feltűnőek a hasonlósá-

gok a XIX. századi adventista mozgalommal. Russell újításaiból csak

kevés élte túl halálát. Időpont-számításait követői átértelmezték vagy

„aktualizálták", a Kheopsz-piramist elhagyták. Joggal jegyzi meg

Dietrich Hellmund „Geschichte der Zeugen Jehovas" (Jehova Tanúi-

nak története) c. disszertációjában:

„Vannak persze bizonyos hittételek, amelyek az alapítót változat-

lanul vagy csak kevés változtatással túlélték, amelyeket Jehova Tanúi

mindmáig képviselnek: a leiekről ás a pokolról (nem) szóló tanítás, a

Szentháromság tagadása, az Ószövetség gyakorlati előtérbe helyezése.

Tágabb értelemben az időbeosztás (Ádám teremtése kb. 4000 évvel

Krisztus előtt), a végidőből kiinduló magyarázat, a millennium mint a

megtisztulás időszaka és az írás elsődlegessége is ide számítható. Az

Istenről való tanítás kivételével az összes többi adventista eredetű,

vagy általuk közvetített."

Az 1993-ban kiadott történelemkönyvben: ,Jehova Tanúi - Isten

királyságának hirdetői" nyíltan bevallják más személyek és csoportok

befolyását Russellre, különösen is az adventistákét:

„C. T. Russell hálásan ismerte el azt a segítséget, amelyet George

W. Stetsontól (Edinboro, Pennsylvania) kapott az írások tanulmányo-

zásában. .. Stetson... az adventista keresztény egyház pásztora... volt.

C. T. Russell hálát érzett George Storrs iránt, aki mintegy 56 évvel

volt idősebb nála. Russell sokat tanult Storrstól a lélek halandóságát

illetően (45k).

~26~

Ebben az összefüggésben idézik Russell önvallomását:

„Beismerem hát, hogy hálával tartozom az adventistáknak és más

felekezeteknek... mert bár az adventistáknak és felekezeteknek... mert

bár az adventista hit nem segített hozzá egyetlen alapigazsághoz sem,

abban viszont nagy segítséget nyújtott, hogy félretegyem a hibákat, és

ily módon felkészített az Igazságra" (43k).

Russell végrendelete

Russell 1908-as végrendeletében - amely az Őrtorony 1917 febru-

ári számában jelent meg -, nyilatkozott arról, hogy mi történjék halála

után. Előrebocsátjuk, hogy jó néhány hézag van a végrendeletben, így

(nem általa kijelölt vagy beiktatott!) utódja, Rutherford kényelmesen

„átprogramozhatta". Russell az alábbiakban jelölte meg végakaratát:

„Úgy rendelkezem, hogy az Őrtorony kiadásának egész munkája

egy öttagú bizottság kezébe kerüljön, akiket a legnagyobb gondosság-

ra és az igazság iránti hűségre intek... Az alábbiakban a kiadói bizott-

ság tagjainak kijelölt testvérek (feltéve, hogy elfogadják), mint felté-

telezem, teljesen hűek a Szentírás tanításaihoz, különösen is a vált-

ságáldozathoz, és ahhoz, hogy nincs elfogadás és nincs megmentés az

örök életre a Krisztusban való hiten, az igéje és lelke iránti engedel-

mességen kívül. Ha a kijelöltek közül egyesek valamikor nem lesznek

harmóniában ezzel az intézkedéssel, megsértik lelkiismeretüket, és

ezért bűnt követnének el, ha még mindig a kiadói bizottság tagjai ma-

radnának...

A kiadói bizottság tagjai a következők: William E. Page, William

E. Van Amburgh, Henry Clay Rockwell, E. W. Brenneisen, F. H.

Robinson. Az az öt testvér, akikről feltételezem, hogy üresedés esetén

a leginkábbb alkalmasak lennének a kiadói bizottságba: A. E.

Burgess, Róbert Hirsch, Isaak Hoskins, Geo H. Fisher (Scranton), J.

F. Rutherford, Dr. John Edgár...

Az Őrtorony Biblia és Traktátus Társulatot minden szavazó rész-

vényemmel eladtam, és ezeket öt meghatalmazott kezébe teszem.

Ezek a következők: E. Louise Hamilton nővér, Almete M. Nation

Robinson nővér, J. G. Herr nővér, C. Tomlins nővér, Alice G. James

nővér. Ezek a meghatalmazottak élethossziglan szolgáljanak. Haláluk

~27~

vagy lemondásuk esetére az Őrtorony Biblia és Traktátus Társulat

igazgatói, a Kiadói Bizottság és a meghatalmazottak maradékai közül

kell utódot választani, miután Isten vezetéséért könyörögtek."

1916-1942: Joseph Franklin Rutherford kora

Ut a hatalomhoz

Joseph Franklin Rutherford volt a „Komoly Bibliakutatók" máso-

dik elnöke. Az ide vezető út azonban nem volt sima. Milyen volt, és

milyen újításokat vezetett be Rutherford —, ezt tekintjük át a mostani

fejezetben. Mi történt Charles Taze Russell halála után?

Russell különböző csoportokat említett végrendeletében, azt akar-

va, hogy ezek együtt lépjenek örökébe. A hatalom teljességének,

amely azelőtt lényegében az ő személyében testesült meg, három tes-

tület között kellett megoszlania. Sajnos, a három testület hatásköre

nem volt világosan elhatárolva. Melyek voltak tehát ezek a testületek?

Mindenekelőtt az Őrtorony Biblia és Traktátus Társulat héttagú

igazgatósága. De ezen igazgatóság mellé konkurenciaként Russell

végrendeletében a ,JSion Őrtornya" ötfős kiadói bizottságát állította.

Az öt kiadó közül legalább három egyetértése volt szükséges ahhoz,

hogy valamely cikk a „Sión Őrtornyá"-ban megjelenjen. Ez a bizott-

ság eleinte az igazgatóságtól függetlenül létezett. A harmadik az öt

részvényes-meghatalmazott testülete volt, tagjai mindannyian nők,

akiket Russell vagyonának kezelésére jelölt ki. Feltűnő, hogy Russell

nem egy utódot állított, hanem mindannyiszor utódok csoportjait,

azért, hogy a hatalom és az anyagiak megosztása demokratikus le-

gyen. Senki sem lehetett egyeduralkodó.

A végrendelet azonban - ez okozta a problémákat - így nem volt

végrehajtható. Az említett öt hölgy a mintegy 150 ezer szavazó rész-

vényből csak 25 ezer szavazattal rendelkezett. A maradék kb. 600

részvényes között oszlott meg. Russell halála után azt állították, hogy

elhunytával részesedése is megszűnt. A hölgyeket megfélemlítették,

28

és így lemondtak szavazataikról, amelyek közvetlenül az Őrtorony

Társulaté és vezetőségéé lettek. Dietrich Hellmund azt feltételezi,

hogy a hatalomtól megfosztás e „remekműve" mögött valószínűleg

„Rutherford jogászi érzéke" rejtőzött.

A következő „mestermunka" a kiadói bizottságban valósult meg.

Ahhoz, hogy valaki a kiadói bizottság tagja legyen, a „Bethel-

családba" (ez a brooklyni Őrtorony-központ munkatársi gárdája) kel-

lett belépnie és ott zsebpénzért dolgoznia. Fel kellett adni a más hi-

vatással járó kötöttségeket. Erre azonban nem mindenki volt kész,

közöttük nem minden Russell által javasolt kiadói bizottsági tag. Két

jelölt: William A. Page és E. W. Brenneisen ezért már eleve kiesett.

„Page azért, mert nem tudott Brooklynban letelepedni, Brenneisen

pedig azért, mert világi munkát kellett végeznie, hogy eltarthassa a

családját" (Jehova Tanúi... 65. o.). Helyükre Róbert Hirsche és J. F.

Rutherford került. Őket az igazgatóság választotta ki, amely ezáltal

rangban a kiadói bizottság fölé került.

Miután Rutherford már tagja volt a héttagú igazgatóságnak és há-

romtagú vezetőségének, a kiadói bizottságban is a hatalom első vona-

lába került. Jogi ügyekben már évek óta tett szolgálatokat az Őrtorony

Társulatnak, így alapos áttekintése volt annak szervezetéről, ami a

további felemelkedést számára nagymértékben elősegíttette. Ruther-

ford ösztönzésére — méghozzá személyében - egyre központosítottab-

bá vált a vezetés. Nem csoda tehát, hogy az 1917. január 6-i éves köz-

gyűlésen A. N. Pierson igazgatósági tag javaslatára az Őrtorony Tár-

sulat elnökévé választották. A választás azonban nem volt ellentétek-

től mentes. Mégis, mielőtt a vitákkal foglalkoznánk, vessünk egy pil-

lantást Rutherford személyiségére.

Joseph Franklin Rutherford 1869. november 8-án Morgan County-

ban (Missouri) egy farmon született. Szülei baptisták voltak. Tizenhat

évesen egy college-ba (főiskola) járt, és jogot tanult. Húsz évesen a

missouri 14. kerületi bíróság fogalmazója lett. 1892-ben kapott Mis-

souri államra ügyvédi engedélyt. Boonville-ben nyitott irodát, és a

Draffen & Wight cég jogtanácsosa lett. Később ügyész lett és helyet-

tes (külön)bíró a missouri 8. kerületben. Különbírói tevékenysége

nyomán vette fel a „bíró" címet. Követői - nem teljesen helyesen -

„Rutherford bírónak" nevezték, hasonlóan Russellhez, aki a „lelkész"

~29~

címet választotta magának. Rutherford olyan sikeres jogász lett, hogy

felhatalmazták az USA Legfelsőbb Bírósága előtti ügyek képviseleté-

re, Washingtonban. 1909-től haláláig New Yorkban ügyészként mű-

ködött, részben az Őrtorony Társulat elnöksége mellett.

1892-ben Russell két női követőjétől háza ajtajában megkapta a

„Bibliai tanulmányok" (akkor még „Millenniumi Hajnal") három

kötetét. Ezek felébresztették érdeklődését a mozgalom iránt, „megke-

resztelkedésére" azonban csak 1906-ban került sor. Végül 1907-től az

Őrtorony Társulat jogi tanácsadója lett, ahol az egyre betegesebb

Russellt rendezvényeken és vitákon „teológiailag" is helyettesítette.

Az Őrtorony Társulat jogi képviselőjeként a legnagyobb jogi hata-

lommal rendelkezett, és már régóta Russell de facto helyettese volt,

akkor is, ha az a bizottsági tagok között csak a második vonalban em-

lítette.

Azt, hogy Rutherford mennyire gátlástalan és dörzsölt volt, mu-

tatja a Hellmund által említett, 1915-ben történt eset. J. H. Troy dél-

kaliforniai baptista prédikátor volt. Russell gyakran folytatott vitát az

egyházak képviselőivel. Ekkor azonban egészségi állapota megaka-

dályozta ebben, és Rutherford állt ki helyette. 1915 elég nehéz év volt

a „Komoly Bibliakutatók" számára. Nem teljesültek az 1914-re szóló

jövendölések. Troynak tehát minden adu a kezében volt.

Rutherford azonban nem volt elveszett ember. Troy-jal írásban

megegyezett: mindketten ezer dollár óvadékot tesznek le, megakadá-

lyozandó, hogy személyes dolgokról vitatkozzanak. Russellt nem volt

szabad befeketíteni, ami például házassága miatt gyakran megtörtént a

nyilvánosság előtt. Troy vállalta ezt, mégpedig abból a meggondolás-

ból, hogy így valóban tárgyilagosan vitázhatnak.

Kezdés előtt három perccel azonban Rutherford félrehívta Troy-t,

és emlékeztette: „Ezer dollár erejéig köteleztük magunkat arra, hogy

nem támadunk személyeket." Troy erre azt kérdezte: „Tehát akkor

egyszer sem említhetem Russellt?" „Nem, különben ezer dollárral

megkönnyebbül." Troy erre teljesen elbizonytalanodott, színtelen és

sápadt volt a vita folyamán. Russell hibás számítgatásai így már szóba

sem kerülhettek.

30

Az„1914-válság" kezelése

Amikor Rutherford az Őrtorony Társulat elnöke lett, három fela-

datot kellett ellátnia. Először is szervezeti reformokat kellett végre-

hajtania, mindenekelőtt a toborzómunkát megelevenítenie. A „Ko-

moly Bibliakutatók" persze az 1914-es kudarc és a Russell körüli

botrányok miatt súlyos csapásokat szenvedtek. Másodszor - ez szoro-

san összefügg az elsővel - meg kellett birkóznia a múlttal, mindene-

kelőtt a hiteltelenné vált időjóslatokat kellett „helyesbítenie", és a

Russell körül kialakult személyi kultuszt is módosítania. Vagyis

Russelltől elvenni és az Őrtorony Társulatra átruházni -, amelyet egy-

re inkább Rutherford képviselt. Harmadszor pedig emberi problémák-

kal, mindenekelőtt a munka- és vetélytársakkal is meg kellett birkóz-

nia. Voltak vetélytársak a társulat legmagasabb hivatalára, és

Rutherford elnöksége kezdetben egyáltalán nem állott vitán felül.

Ezek a harcok kb. egy évig tartottak, és igen hevesek voltak.

Az első a szervezeti reform és a toborzómunka élénkítése volt

Rutherford jelentősen növelte az ún. „zarándok testvérek", házalók és

úttörők számát, akik misszionáriusként vagy újságárusként szolgáltak.

Az addig csak lazán kapcsolódó gyűléseket, vagy „ecclesia"-kat cent-

ralizálták, és utasításokkal látták el a brooklyni központból. Nagy

kongresszusokat rendeztek. Ez Rutherford és követői alatt a „biblia-

kutató"-mozgalom óriási növekedését eredményezte.

A második a múlttal való megbirkózás volt. Át kellett értelmezni

Russell írásait, ki kellett törölni vagy aktualizálni a nem teljesült pró-

féciákat. Ha Russell eredeti megfogalmazásaiból indulunk ki, akkor

hamisításokról kell beszélnünk. A későbbiekben majd példákat is

említünk. Rutherford további „húzása" a ,3ibliai tanulmányok" hete-

dik kötetének kiadása volt. A Russell által hátrahagyott feljegyzéseket

Rutherford két munkatársa, George H. Fisher és Clayton J.

Woodworth állította össze, aktualizálta és bővítette. Sok részét felte-

hetően teljesen újonnan írták. E kötet címe: „A beteljesült titok. Isten

haragjának borsajtója és Babilon bukása" (1917). Az első hat kötet-

ben pedig részben megváltoztatták az évszámokat.

• Rutherford azonban nem engedte, hogy az összes évszámot meg-

változtassák, hanem ki is hagyott belőlük, és ezeket határozatlan

időadatokkal helyettesítette. Az 1914-es kiadásban például még

úgy volt, hogy „a szentek megszabadítása valamivel 1914 előtt

megtörténik", ezt 1926-ban úgy változtatták meg, hogy „a szentek

megszabadítására nagyon hamar sor kerül az aratás befejezése

után" (214. o.).

Russell írásait a húszas évek közepétől egyszerűen már nem adták

ki. Túl sok volt a hamis jóslat és a megváltoztatott tanítás. A bibliai

kronológia és a Kheopsz-piramis párhuzamba állítását éppúgy ejtet-

ték, mint Russell kronológiáját és gyülekezet-szemléletét általában.

Egyes átértelmezések a tanítás teljes újrafogalmazásának felelnek

meg.

Rutherford kontra Johnson

Harmadikként pedig nézzük meg közelebbről a Russell halála után

a főhatalomért folytatott harcot az Őrtorony Társulatban. Rutherford

gyenge kapcsolatteremtő és gyanakvó elöljárónak számított, kiszámít-

hatatlan volt, és brutálisan tudott bánni ellenfeleivel. Magának tartotta

fenn a jogot, hogy legfelső szinten fogalmazzon meg hitigazságokat.

Ha hívei szerették Russell „lelkészt", Rutherford „bírótól" féltek. Az

Őrtorony Társulat ma nyíltan beszél erről. így „Jehova Tanúi - a Ki-

rályság hírnökei" című történeti művükben közölnek egy kanadai

„Jehova szolgájától" származó levelet, amely világosan kifejezi a

Russell és Rutherford közötti különbségeket. Ez áll a Rutherfordnak

szóló levélben:

„Kedves Testvér! Ne értsd félre, amit most írok. A te természeted

és drága Russell testvérünk természete annyira különbözik egymástól,

mint nappal az éjszakától. Sokan, sajnos nagyon sokan kedvelték

Russell testvért személyisége, természete stb. miatt, és nagyon, de

nagyon kevesen ellenkeztek vele. Nagy számban fogadták el az iga-

zságot csak azért, mert Russell testvér mondta...

Neked, Rutherford testvér, azonban olyan a természeted, amelyet

össze sem lehet hasonlítani Russell testvérével. Még a külsőtök is

egészen más. Ez nem a te hibád. így születtél, és ezen nem tudsz vál-

toztatni... Amióta csak a Társulat ügyeinek élére helyeztek, igazság-

32

talán bírálatoknak és a legrosszabb rágalmaknak céltáblája vagy,

mégpedig mindez az atyafiak részéről...

A múltban mindannyian hajlottunk arra, hogy inkább imádjuk a te-

remtményt, mint a Teremtőt. Az Úr tudta ezt. Tehát egy másféle ter-

mészetű teremtményt helyezett az ügyek élére, vagy úgy is mondhat-

nám, a munka, az aratási munka felügyeletére..." (625 k).

Melyek voltak tehát azok a konfliktusok, amelyeket meg kellett

vívni a Rutherford hatalomátvételéhez vezető úton? Az ellenzék élén

Paul S. L. Johnson állott. A korábbi evangélikus lelkész 1903 óta volt

a „Komoly Bibliakutatók" tagja. Mint kiváló szónok és kifejezett

küldetéstudattal rendelkező személy, Rutherford méltó ellenfele volt.

Russell nem sokkal halála előtt úgy döntött, hogy Johnson Angliába

menjen, azért, hogy ápolja és erősítse a tengerentúli kapcsolatokat. Az

Őrtorony Társulat 1916 novemberében - számos jogosítvánnyal fel-

ruházva - küldte ki. Nagy-Britanniában nagyon önállóan működött -,

két vezető bibliakutatót (H. J. Shearn és W. Craeford) félreállított, és

megkísérelte, hogy Rutherford és a brooklyni vezetés befolyását el-

nyomja, ezért is zároltatta az Őrtorony Társulat londoni bankszámlá-

ját. Azt állította, hogy Russell „lelkész" köntöse úgy esett rá, mint

ülés prófétáé Elizeusra.

Rutherford ebben a nehéz helyzetben - miután Johnsont nem sike-

rült félreállítania -, nem látott más kiutat, mint hogy New Yorkba

visszahívja, azért, hogy jobban ellenőrizhesse. Persze ezzel a saját

házába hozta az ellenzéket. Az Őrtorony Társulat által alakított vizs-

gálóbizottság arra az eredményre jutott, hogy Johnson angliai eljárása

helyes volt. Johnson rövid idő alatt az Őrtorony Társulat hét igazga-

tójából négyet maga mellé állított. A hatalom az igazgatóság kézében

volt -,ehhez tartozott Rutherford is - a többi testület már meg volt

fosztva. A vezető testületből tehát csak két ember állt Rutherford ol-

dalán, vagyis A. N. Pierson alelnök és W. E. Van Amburgh titkár és

pénztáros. A többiek Johnsonhoz húztak.

Rutherford már nem volt abban a helyzetben, hogy akaratát a sza-

vazásoknál keresztülvigye. Másrészt ő volt az elnök, akit nem lehetett

elmozdítani, mert a megbízatás élethossziglanra szólt. így bizonyos

patthelyzet alakult ki: Mindegyik párt megpróbálta „Bethel"-ből ki-

túrni a másikat, vagy legalább megfosztani a hatalomtól. A Johnson

33

oldalán álló igazgatók azt a véleményt képviselték, hogy az elnököt

rendeljék alá az igazgatótanácsnak. így csak egy tanácsadó jogaival

rendelkezett volna. Rutherford erre offenzívát indított.

Kiadta a „Bibliai tanulmányok" hetedik kötetét. A kötet 1917. júli-

us 17-én jelent meg a brooklyni Bethelben, ezzzel a címmel: „The

Finished Mystery" (A beteljesült titok). A könyv megjelenése az el-

lenséges pártok között ötórás heves vitát váltott ki, nyílt lett és szakí-

táshoz vezetett a konfliktus. Johnson és követői Russell tanainak át-

értelmezésével vádolták Rutherfordot, új évszámok jövendölésével

(1918-ra) és túlzott hatalmi igénnyel.

JK beteljesült titok"

Először azzal a kérdéssel foglalkozzunk, hogy mi is volt a „Bibliai

tanulmányok"-nak „A beteljesült titok" c. hetedik kötetében. Elsőként

a Charles Taze Russell körüli személyi kultusz tűnik szembe. A kötet

az Énekek énekéhez és a Jelenések könyvéhez írt kommentárként

fogalmazódott meg. Nem egy szokásos értelemben írott kommentár-

ról, hanem a „komoly bibliakutatók" szemszögéből történt átértelme-

zésről van szó. így Russellt Ezékiel prófétához hasonlítják, aki ezzel

Ezékiel próféta előképeként jelenik meg. Úgy magyarázzák Ezékiel

jövendöléseit, hogy ezek később Russell tevékenységére utaljanak,

mint például a templomról szóló próféciák. Bár Russellnek nagy volt

az öntudata, de ha ő maga írta volna, ahogyan a kitalált szerzőjű

könyv sugallja, akkor nagyzási mániában kellett (volna) szenvednie.

Másrészt a hetedik kötet hevesen polemizál a hagyományos ke-

resztyénséggel szemben, különösen is a római katolikus egyház és a

pápaság ellen kel ki. A „komoly bibliakutatók" Rómával szembeni

fokozott averziója ellenére általában az egész keresztyénséget, nem

pedig csak a római katolicizmust nevezi „Babilon"-nak. A hetedik

kötet szerzői számára a „komoly bibliakutatókon" kívül mindenki

,3abilon"-nak, azaz, a hittől elszakadt nagy paráznának számít.

A harmadik feltűnő dolog a hetedik kötetben új évszámok szere-

peltetése, különösen is az 1918-as dátum. A „negyven évi aratási

időt" a „nyomorúság" kezdetéig Russell az ún. „üdvtörténeti párhu-

zamok" alapján állította az őskeresztyén kor (Kr. u. kb. 30-70) és a

34

végidő (1874-1914) között. Rutherford és munkatársai az 1917-ben

megjelentetett kötetben három és fél évet adtak a 40 évhez, és így

jutottak 1918 tavaszához, mint a szorongattatás kezdetének és „Babi-

lon bukásának" küszöbönálló időpontjához -, tehát az egész keresz-

tyénségének a „komoly bibliakutatók" kivételével. Ezt azzal indokol-

ták, hogy bár a rómaiak Kr. u. 70-ben rombolták le Jeruzsálemet, de

csak 73-ban verték le véglegesen a zsidó felkelést. Itt is tehát párhu-

zamos üdvtörténeti időrendet alkalmaztak.

így Jel. 3,14 magyarázatában azt fejtegetik, hogy a „laodiceai kor"

1874 őszétől 1918 tavaszáig tart, „három és fél éves előkészület és 40

év aratási idő".

Minden arra utal, hogy „1918 tavasza még nagyobb szorongattatást

hoz a kereszténységre, mint ami 1914 őszén történt" (65. és 69. o.).

1918 persze nem hozott „még nagyobb szorongattatást", hanem az

első világháború végét és -, legalább néhány évre - békét. A feltétele-

zett prófécia itt is az ellentétébe csapott át.

Ugyanígy a be nem teljesült próféciák miatt „A beteljesült titok"

egy későbbi német kiadásában hamisan fordították az amerikai eredeti

egyes szakaszait. Eckhard von Süsskind alapos forráskritikájában

„Jehova Tanúi. Az Őrtorony Társulat igénye és valósága" címmel

kimutatta az évszámok megváltoztatását vagy relativizálását, amelyek

„A beteljesült titok" 1925-ös német kiadásában találhatók. Egyes he-

lyeken egyszerűen kihagyták» az 1918-as évet. E. von Süsskind így

summázza:

„A hamisan fordított szakaszok kivétel nélkül olyan próféciákra

vonatkoznak, amelyek a keresztyénség eredetileg 1918-ra várt végét a

munkások és a szocialisták akcióinak, a köztársaságok és a munkásság

1920-ra hirdetett végének, valamint az ebben a korban állítólag nö-

vekvő anarchiának tulajdonítják"(73. o.).

Szakadások

Hogyan került sor a Rutherfordnak kellemetlen igazgatók és más

ellenzékiek hatalomtól való megfosztására! Rutherfordnak ebben

jogászi tapasztalata is segítségére volt. Ellenfeleinek hivatalukból

35

történő elmozdításához formális jogi indokokat talált. Rutherford és a

négy ellenkező igazgató beszélgetéséből nyilvánvaló az eljárás:

„Testvérek, elkerülte a figyelmeteket... hogy ti mind a négyen a

pennsylvaniai testület tagjai vagytok. E testület alapszabálya azt

mondja, hogy titeket Pennsylvania államban kell megválasztani. Ott

lettetek megválasztva?

Nem - felelték.

New York államban választottak meg benneteket. Ha most nagyon

tárgyilagosak akartok lenni, akkor szigorúan tárgyilagosan azt mon-

dom nektek, hogy mindenekelőtt ti nem vagytok törvényes tagjai a

testületnek" (Gebhard 1970, 105. o.)

Ehhez járult még, hogy Rutherford visszamenőlegesen alkalmazott

egy szabályt, amely az igazgatók évenkénti újraválasztását követelte

meg. Mivel azonban ilyen évenkénti újraválasztásra nem került sor,

hanem Russel élethossziglanra jelölte az igazgatókat, így ők -, állí-

totta Rutherford -, nem jogszerű tagjai az igazgatóságnak. Johnson a

maga részéről vitatta, hogy egy ilyen szabályt visszamenőleg is alkal-

mazni lehetne, és azt kérdezte, hogy Rutherfordot szintén nem jogel-

lenesen választották-e elnökké.

Rutherford mindazonáltal ilyen formális mulasztások alapján el

tudta mozdítani a négy igazgatót. Elbocsátásuk után helyüket négy

bizalmi embere foglalta el. A tisztogatási akció során az Őrtorony

Társulat több tucat vezető munkatársa csatlakozott az ellenzékiekhez,

ezért nekik is menniük kellett. Ez sok gyülekezetben nyugtalanságot,

sőt szakadást is okozott.

Rutherford „tisztogatási akciójáról" Johnson a maga nézőpontjából

a következőképpen tudósít:

(Rutherford) „megparancsolta nekem, hogy még aznap hagyjam el

Bethelt, a négy igazgató pedig hétfon. Többszöri tiszteletteljes kéré-

semet, hogy nyilatkozatot tehessek a család előtt, nem teljesítették.

Hirsch testvér azt kérte, hadd olvassa fel Pierson testvér levelét, aki

azt írta, nem járult hozzá, hogy Rutherford a négy testvért kizárja a

direktóriumból, és hű marad a régi igazgatótanácshoz. J. F. R. való-

sággal kiabálta, hogy Johnson testvér 'hamissága' az oka, hogy ez a

levél megszületett... Még hangosabban parancsolta, bírósággal fenye-

getve, hogy hagyjam el Bethelt. Azt feleltem, hogy e döntés miatt

~36~

felhívtam az igazgatótanácsot, és mivel a tanácsot hivatalban lévőnek

tekintem, amelynek joga van fellebbezéseket elbírálni, ennek döntésé-

re várok. Ha a tanács azt parancsolná, hogy hagyjam el Bethelt, akkor

ezt azonnal megteszem. Rutherford erre minden önuralmát elveszítet-

te. Hogy érvényt szerezzen parancsának, rámrontott, és így kiáltott:

'elmész ebből a házból!'". Megragadta a karomat, úgy, hogy majdnem

elestem" (Rogerson 1969,49. o. alapján).

Johnson erre elhagyta az Őrtorony Társulat központját. Az ellen-

zékiek mégsem adták meg magukat. Rutherford az elbocsátott igaz-

gatóknak a tiszteletteljes, de befolyás nélküli „zarándok testvéri"

posztot ajánlotta, hogy megőrizze a látszatot. Ők azonban természete-

sen elutasították az ajánlatot, és további nyugtalanságot szítottak.

1917 nyarán világszerte a legtöbb gyűlés megosztott volt. A hatalmi

harcoknak ebben az idejében történt az Őrtorony Társulat átalakítása

-, ehhez fogható sem előtte, sem utána nem volt.

Rutherford ellenfelei még kétszer megkísérelték, hogy magukhoz

ragadják az irányítást, de eredménytelenül. Az 1917 augusztusi nagy-

gyűlésen Rutherford volt a levezető elnök, és egyszerűen nem adott

szót ellenfeleinek. A Pennsylvaniai Társulat testületi gyűlésére, 1918

januárjára Rutherford már régóta átvette szervezete tájékoztatási esz-

közeinek ellenőrzését, és a legtöbb tagot megnyerte magának. A dolog

tehát eldőlt.

A szétesést ezek után már nem lehetett feltartóztatni. Az ellenzék

újjászerveződött, egy „hetes bizottságot" hívott össze, saját hírlevelet

adott ki „Krisztus királyságának hírnöke" címmel, és 1918. március

26-án saját emlékvacsorát tartott, ami végképp megpecsételte a szaka-

dást. Az ellenzékiek Russell tiszta tanítása örököseinek tekintették

magukat. A ,£)awn Bible Students Association" (a „Hajnal Bibliata-

nulmányozók Társasága" nevet vették fel. Rutherford és követői sza-

kadároknak számítottak, akik kisajátították maguknak Russell anyagi

örökségét. 1918-19-ben a „Komoly Bibliakutatók" kb. 18 ezer hívet

számláltak, az ellenzékiekhez valószínűleg 4 ezer ember tartozott. Az

ellenzék azonban csak rövid ideig volt egységes. További sorsukról

Dietrich Hellmund így tudósít:

„Hamar vége lett az ellenzéki egységfrontnak. 1918-as nagygyűlé-

sükön mindenféle viszálykodásra került sor közöttük. Johnson a négy

~37~

igazgató megkerülésével saját fóhivatalt állított fel Philadelphiában.

Ez a jJLaymen's Home Bible Student's Movement" (a Laikusok Házi

Bibliatanulmányozó Mozgalma) kezdete. A maradék sem tudott béké-

ben meglenni, és még egy sor kisebb szektára bomlott... Az ellenzék

végső sorsa tehát a szétdarabolódás lett."

Fogság

Hamarosan további drámai esemény következett a „Komoly Bib-

liakutatók" számára. 1917. április 6-án az USA is belépett a háború-

ba. Világnézetük alapján Rutherford és barátai radikális pacifisták-

nak, vagy pontosabban „neutralistáknak" számítottak: egyetlen hábo-

rús párthoz sem csatlakoztak. Tanításuk azonban hatásában igencsak

politikai volt, mivel az Őrtorony Társulat azzal az igénnyel lépett fel,

hogy Isten igazi királyságát testesíti meg a földön. Gyakorlatilag min-

den más politikai és egyházi rendszert elutasítottak. Később ugyan

enyhítették ezt a nézetüket, de az első világháború idején - egészen a

hatvanas évekig - erőteljesen képviselték. Jehova Tanúinak ezért

kellett különböző országokban súlyos üldöztetést elszenvedniük. Né-

metországban a náci önkényuralom idején, vagy a kommunista dikta-

túrákban. De demokratikus államokban, mint az USA-ban is, nemkí-

vánatos volt az állammal kapcsolatos tanításuk -, különösen is vál-

sághelyzetekben, mint az első világháború, amikor lehetőség szerint

minden férfit mozgósítani akartak.

Az állam és egyház elleni mértéktelen polémia éppen a „Bibliai ta-

nulmányok" 1917-ben kiadott hetedik kötetében volt megtalálható. Itt

például állandóan hangsúlyozták, hogy minden földi birodalom 1917-

ben vagy 1918-ban véget ér. Rutherford 1918. február 28-án Los An-

gelesben egy nyilvános előadáson ezeket mondotta:

„Az írások értelmében mint osztály, a papok a leginkább elma-

rasztalhatóak a földön azért a nagy háborúért, amely most az emberi-

séget sújtja. Ezetötszáz éven át tanították az embereknek a sátáni tan-

tételt, hogy a királyok isteni jogon uralkodnak. Össze vegyítették a

politikát és vallást, az egyházat és az államot; hűtleneknek bizonyul-

tak ahhoz az Istentől kapott kiváltságukhoz, hogy hirdessék a messiási

Királyság üzenetét. Arra adták fejüket, hogy megerősítsék az uralko-

~38~

dókat, ebből fakadóan bármit tesz is, az helyes." Rutherford vezetése

alatt az Őrtorony Társaság arra törekedett, hogy „az egész világnak

megmutassa a vallási rendszerek jogtalanságát és szentségtelen kap-

csolatát a dolgok jelenlegi gonosz rendjének romlott kormányaival"

(Jehova Tanúi... 648. o.)

A válasz nem sokáig váratott magára: mind az amerikai kormány,

mind az egyházak képviselőit rendkívül felingerelte ez az egyház- és

háborúellenes propaganda. Ezért különösen is figyeltették a „komoly

bibliakutatókat". John Lord O'Brian, az igazságügy-minisztérium há-

borús különmegbízottja személyesen vette kézbe a bizonyítékok

gyűjtését. Végül 1918. május 7-én kiadták a letartóztatási parancsot

Joseph Franklin Rutherford és két legközelebbi munkatársa ellen. A

vád összeesküvés volt a kémkedési törvény megsértésével, továbbá

engedetlenségre buzdítás és szolgálatmegtagadás az USA hadseregé-

ben.

1918 nyarán J. F. Rutherfordot, W. E.Van Amburgh-ot, A. H.

Macmillant, R. J. Martint, T. H. Robinsont, C. J. Woodworth-öt és G.

J. Fishert négyszer 20 évre, G. DeCecca-t négyszer 10 évre ítélték, és

az atlantai börtönbe zárták. A mai Jehova Tanúi rámutatnak, hogy

ezeket az embereket „súlyosabb büntetésre ítélték, mint azt az orgyil-

kost, akinek lövései elindították az első világháborút" (i. m. 653. o.).

Miért ez a szigorú büntetés? Harland B. Howe bíró az ítélet kihirdeté-

sekor ezeket mondotta:

„A bíróság véleménye szerint a vallásos propaganda, amelyért a

vádlottak határozottan síkraszálltak, és amelyet az egész országban és

szövetségeseink között űztek, nagyobb veszélyt jelent, mint egy egész

német hadosztály...Nem csak a kormány jogi képviselőit és az USA

hírszerző szolgálatát tették kétségessé, hanem az egyházak összes

szolgáját is támadták. A büntetésnek ezért nagyon szigorúnak kell

lennie" (Macmillan 1957, 99. o. alapján).

A bebörtönzöttek nagy szerencséjére hamarosan véget ért az első

világháború. A háború végével a háborús láz is alábbhagyott. így tehát

enyhébben tekintettek az elítéltekre, és már 1919. március 25-én sza-

badon bocsátották őket, mielőtt egy, a hívek által gyűjtött, 700 ezer

aláírást tartalmazó petíciót átadtak volna a kormánynak.

39

Rutherford fogsága alatt 1919. január 4-én zajlott az Őrtorony Tár-

sulat testületi ülése Pittsburgh-ben (Pennsylvania). Itt Rutherfordot

túlnyomó többséggel megerősítették elnöki tisztében. Távolléte, fog-

sága és áldozatkészsége tovább növelte népszerűségét. Annak esélye,

amire ellenfelei ácsingóztak, hogy távollétében fosszák meg a hata-

lomtól, híveinek állandóan növekvő száma miatt teljesen elpárolgott.

A „Komoly Bibliakutatóktól"„Jehova Tanúiig"

Amikor Rutherford visszatért a fogságból, rögtön hozzáfogott az

Őrtorony-mozgalom átszervezéséhez. Jelentős mérföldkő volt ebben

az 1919 szeptemberében Cedar Pointban (Ohio) tartott kongresszus. A

bibliakutatókat bátorítani és cselekvésre buzdítani kellett. Egy új fo-

lyóirat, amelyet ezen a kongresszuson mutattak be, az .Aranykor"

(1937-től „Vigasztalás", 1946 óta „Ébredjetek") címet viselte.

Rutherford 1920-ban a következő, feltűnést keltő címen egy iratot

jelentetett meg: „Most élő embermilliók sohasem fognak meghalni".

Ebben az írásában 1925-re tette „minden dolgok beteljesülését", kü-

lönösen is „Ábrahám, Izsák és Jákob ősatyák, továbbá a régi szövet-

ség hithű prófétáinak visszatérését" a földre (80. o.). Rutherford ezt

írta:

„Az imént tárgyalt érvekre támaszkodva, azaz, hogy a dolgok régi

rendje, a régi világ véget ér, és eltűnik, és hogy az új rend betör, és

hogy az 1925-ös év a régi szövetség hű győzteseinek feltámadását és a

helyreállítás kezdetét jelzi, ésszerű az a következtetés, hogy a jelenleg

a földön élő emberek milliói 1925-ben is még a földön lesznek. így

tehát azokra az ígéretekre támaszkodva, amelyek le vannak fektetve

Isten igéjében, arra a pozitív és vitathatatlan következtetésre kell jut-

nunk, hogy most élők milliói sohasem fognak meghalni" (88. o.).

Amikor ez az 1925-re vonatkozó prófécia nem teljesedett be,

Rutherford ezt mondta: „Nevetségessé tettem maga" (az angol erede-

tiben: „Tudom, hogy szamarat csináltam magamból" (Őrtorony 1984.

XII. 25. 26. o., idézi: Franz 1991, 136. o.). Őrtorony-körökben 1925-

öt 1914-hez hasonlóan „vizsgaévnek" tekintik - könnyen felismerhető

okokból. Rutherford maga ettől kezdve lemondott a hasonló állítások-

ról -, ami nem zárta ki, hogy utódai később hasonló hibába essenek.

~4Ö~

A számos újítás közül, amelyet Rutherford bevezetett, a legfonto-

sabbak: minden „bibliakutató" alapvető elkötelezettsége a házról-

házra végzett szolgálatra, saját rádióállomás létesítése, sok „pogány-

nak" számító szokás, ünnep és jelkép megszüntetése (kereszt, kará-

csony, húsvét, születésnap stb.) és mindenekelőtt az egyre inkább

szektás vonásokat felvevő „bibliakutatók" propagálása, mint „Jehova

Tanúinak" új, üdvtörténeti népe, amelynek Izrael ószövetségi népe, de

a keresztyén egyházak helyét is el kell foglalnia. Jehova Tanúinak mai

arculata lényegében Rutherford alatt alakult ki.

1931-ben volt a döntő kongresszus Columbusban (Ohio), amely az

új irányt megszabta. Rutherford ezen a kongresszuson emelte az Őrto-

rony Társulatot a végidő üdvösségének gyülekezetévé. Itt vették fel

Ézs 43,10-12 alapján a Jehova Tanúi nevet: „Ti vagytok a tanúim -

így szól az ÚR -, és szolgáim, akiket kiválasztottam, hogy megismer-

jetek, higgyetek bennem, és megértsétek, hogy csak én vagyok. Előt-

tem nem lett isten, és utánam sem lesz. Én, én vagyok az ÚR, rajtam

kívül nincs szabadító. Én mondtam meg, hogy megszabadítalak, én

hirdettem, nem valamelyik idegen isten. Ti vagytok a tanúim - így

szól az ÚR -, hogy és Isten vagyok."

Rutherford a kongresszus meghívójára további magyarázat nélkül

két nagybetűt nyomtatott:,,/. W.". Csak a kongresszuson leplezte le a

titkot. A tízezrek által dörgő tapssal fogadott előadás után hirdette

meg az új nevet: „Jehova's Witnesses" - Jehova Tanúi.

Az 193 l-es columbusi kongresszuson a csoport önmagát abszoluti-

zálva, Rutherford körül a csúcspontjára jutott. A szektás jelleg, amely

mindenekelőtt a saját csoport vagy álláspont kizárólagossá tételében

mutatkozik meg, legkésőbb itt lesz alig túlszárnyalhatóan nyilvánvaló.

„Jehova Tanúi" mindmáig „a" szekta iskolapéldájának számítanak.

Egy élet összefoglalása

1938 volt az az év, amikor Rutherford lezárta „reformjait": „A

gyülekezeti elven végképp túlléptek, a vének befolyását megszüntet-

ték, a szervezetet mereven, 'teokratikusan' átalakították. Hivatalosan

elfogadták azt az alapelvet, hogy 'a Társaság az Úr látható képviselője

a földön.' Most már tökéletes volt a centralizmus" (Obst, 276. o.).

„A Teokratikus Szervezet egy óriási propaganda-gépezethez ha-

sonlít, amelyet úgy szerkesztettek meg, hogy minden energiát egysé-

gesen és ésszerűen a 'hirdetésre' összpontosítson. Egyik kerék a má-

sikhoz illeszkedik, és minden kerék áttételeken keresztül össze van

kötve a csúccsal, hogy úgy forogjanak, ahogyan a csúcs akarja"

(Hutten, 1982,114.0.).

Rutherford mégsem tudott túl sokáig örülni sikerének. 1942. január

8-án, 72 éves korában vastagbélrákban meghalt, mégpedig „Beth

Sarim"-nak (a fejedelmek háza) nevezett otthonában, San Diegoban

(Kalifornia), amelyet a várva várt ősatyáknak, Ábrahámnak, Izsáknak

és Jákobnak szerzett. Rutherford halála után néhány évvel az Őrto-

rony Társulat eladta Beth Sarimot. Rutherford családi viszonyait ille-

tően általában hallgatnak a források. Oka az lehet, amit egy egykori

vezető Jehova Tanuja, Raymond Franz a következő száraz szavakkal

közöl:

„Sok éve különváltan élt feleségétől (Marytől), aki szintén a Ta-

núknál volt, és betegen, gyengélkedve élt Kaliforniában. Egyetlen

fiuk, Malcolm, miután felnőtt, nem mutatott érdeklődést apja vallása

iránt (Franz 1991, 22. o.).

Leonard és Marjorie Chrétien is ugyanerre a helyzetre utal:

„Elődjéhez, C. T. Russellhez hasonlóan Rutherford bíró is elhagyta

feleségét. Mary és fiuk, Malcolm Los Angelesbe (Kalifornia) költö-

zött. Az elidegenedéshez hozzájárult az asszony gyenge egészsége,

Malcolm kolerikus és önző természete, és egészen nyilvánvalóan az a

tény, hogy súlyos alkoholista volt" (Chrétien 1988,48. o.).

Rutherford 18 könyvet és 32 brosúrát írt, ezekkel „pótolta" Russell

túlhaladott műveit (vö. Hutten 1982, 89. o.). A mai Őrtorony-"teoló-

giát" jelentősen meghatározta. Mégis ugyanaz történt vele, mint

elődjével: könyveit az Őrtorony Társulat ma már alig-alig adja ki.

(Pontosabban: csak néha idéznek belőlük - a kiadó.) Minden kiad-

ványt, amelyek persze Rutherford (és részben Russell) gondolataira

épülnek, név nélkül jelentetnek meg. Ezért az új stílusért Rutherford

utódja, Nathan Homer Knorr felelős.

42

1942-1977 Nathan Homer Knorr kora

„Pénzkereső Úr"

Nathan Homer Knorr 1905. április 23-án Bethlenemben (Pennsyl-

vania) született. Tizenhat éves korában, még allentowni diákévei alatt

került kapcsolatba a „Komoly Bibliakutatókkal", és csatlakozott ottani

gyűlésükhöz. 1923-ban fejezte be iskolai tanulmányait. Július 4-én

kapta meg a bibliakutatók „keresztségét", és szeptember 6-án belépett

a brooklyni Bethel-családba, az Őrtorony Társulat központjába. Élet-

útja ezzel már elő volt készítve. Lépésről-lépésre küzdötte fel magát,

egészen az elnökségig. •

Először kilenc évig á postázásnál és a nyomdában dolgozott. Itt fe-

dezték fel kiváló szervezőkészségét. 1932-ben, huszonhét éves korá-

ban Knont a nyomda és a kiadó vezérigazgatójává nevezték ki. 1935-

ben lett az Őrtorony Biblia és Traktátus Társulat alelnöke New York-

ban, 1940-ben Pennsylvaniában is. Rutherford halála után 1942 janu-

árjában az igazgatóság egyhangúlag mindkét amerikai testület elnöké-

vé, továbbá az angliai Nemzetközi Bibliakutató Társaság elnökévé

választotta.

Knorr elnöki idejéből kevesebb látványos beszámolni való van,

mint két elődjééből. Ha Russell lelkésznek és Rutherford bírónak

számított, akkor Knorr üzletembernek és az Őrtorony Biblia és

Traktátus Társulat szervezőjének. Ő volt az, aki a Rutherford által

kivívott győzelmek után teljes nyugalommal a szekta kiépítésének és

hatása növelésének szentelhette idejét. 35 évig állt a szervezet élén.

Knorr az Őrtorony-konszernt a modern gazdasági vállalkozás elvei

szerint vezette. Új felvevőpiacokért (például nemzetközi szervezetek),

valamint a könyv- és folyóirat-kiadás minőségi és mennyiségi növelé-

séért fáradozott.

Csak néhány mérföldkövet szeretnék említeni Knorr elnökségének

idejéből. Knorr 1943-ban nyitotta meg a Gileád-Bibliaiskolát South

Lansingben (New York). Itt képzik a misszionáriusokat Jehova Ta-

núinak világméretű terjesztésére. Ahhoz, hogy a szekta világméretű

elterjedését elősegítsék, Knorr személyesen is síkraszállt. így 1947-

~43~

ben és 48-ban világkörüli utat tett, amely az Őrtorony adatai szerint

76 912 km volt. Ekkor Jehova Tanúinak összes állomását megláto-

gatta, és gyakran tartott előadásokat nagy hallgatóság előtt. Az ötve-

nes évek közepére a szekta annyira megnövekedett, hogy a földet két

zónára osztották fel, amelyek számos fiókhivatalt foglalnak magukba.

A „királyság-hírnökök" száma csak 1947 és 1952 között 207 552-ről

456 265-re nőtt.

1950-ben „A teokrácia növekedése" kongresszuson New Yorkban

elkészítették a „Keresztény Görög Iratok - az Újszövetség 'őrtornyos'

elnevezése - Új Világ Fordítását" A legfeltűnőbb jellegzetesség az

volt, hogy 237 helyen (főleg a görög „Küriosz" helyén) a ,Jehova"

istennevet vezették be (erről később részletesebben). 1960-ra készült

el a teljes Biblia (mint „Új Világ Fordítás") angolul. A német kiadás

1963-ban jelent meg. (Magyar kiadása nincsen - kiadó).

Új végidőszámítás

Az 1966-os év különleges dátum volt. Ekkor jelent meg az „Örök

élet - Isten fiainak szabadságában" c. könyv. Ebben a könyvben buk-

kant fel először az 1975-ös évszám, mint az az időpont, amikor

Krisztus ezeréves uralmának el kell kezdődnie. A korábbi csalódások

miatt mindenesetre óvatosabbak voltak, és gyakrabban beszéltek en-

nek az eseménynek bekövetkeztéről „kb. a hetvenes évek közepe tá-

ján". Ennek az időszámításnak legfontosabb élharcosa az Őrtorony

Társulat akkori alelnöke, Frederick W. Franz (1945 októberétől alel-

nök, 1977-től Knorr utódja, ld. később). Ennek az óvatosabb, mégis

spekulatív magatartásnak tipikus példája a következő esemény:

„A Baltimore-ban (Maryland) tartott kongresszuson F. W. Franz

tartotta az utolsó beszédet. így kezdte: 'Épp mielőtt az emelvényre

jöttem, egy fiatalember odajött hozzám, és ezt mondta: Mondd, mit

jelent ez az 1975?' Franz testvér aztán utalt arra, hogy sok kérdés

vetődött fel azt illetően, hogy az új könyvben levő anyag vajon azt

jelenti-e, hogy 1975-ig befejeződik Armageddon, és addigra Sátán

meg lesz kötözve. Lényegében a következőket állapította meg: 'Le-

hetséges. De mi nem mondjuk. Istennél minden dolog lehetséges. De

mi nem mondjuk. És egyikőtök se mondjon semmi konkrétumot azt

44

illetően, mi fog történni mostantól 1975-ig. Mindezen dolgok lényege,

drága testvérek az, hogy az idő rövid. Az idő fogy - efelől nincs két-

ségünk'" (Jehova Tanúi... 104. o.)

Mégis sok Jehova Tanúja ebben az időben határozottan lehorgony-

zott az iménti dátumnál. Az idézett hely így folytatódik:

„Jehova Tanúi közül sokan az adott tanács szellemében tevékeny-

kedtek az 1966-ot követő években. Ugyanakkor más megállapítások is

napvilágot láttak e témában, és némelyik valószínűleg konkrétabb

volt, mint az tanácsos lett volna. Ezt Az Őrtorony 1980/18-as száma a

3. Oldalon (1980. márc. 15., ang.) is elismerte. Jehova Tanúit ugya-

nakkor arra is figyelmeztették, hogy elsősorban Jehova akaratának a

cselekvésére koncentráljanak, és ne törődjenek túlságosan a dátumok-

kal és egy mielőbbi szabadulás reményével" (uo.).

Feltűnő, hogy a tévedést megint csak évekkel a szintén nem telje-

sült jövendölés után vallották be. Az az ember, aki a fent említett Őr-

torony-cikkel írta, Frederick W. Franz unokaöccse, Raymond Franz

volt, a „Vezető Testület" tagja, aki néhány hónappal később elhagyta

a szektát. „A lelkiismereti konfliktus" c. könyvében tudósít az 1975-ös

„blamázsról":

„Elmúlt az 1975-ös év, ugyanúgy mint 1881, 1914, 1918, 1920,

1925 és a negyvenes évek." Az Őrtorony Társulat „vezető Testülete"

Knorr és utódja, F. W. Franz alatt éveken át hallgatott erről, mégis,

amikor a tagok száma az 1975 előtti vágtató növekedés után - azaz

1975 után - mind jobban csökkent, csak 1979-ben érezték kényszerít-

ve magukat, hogy állásfoglalást tegyenek közzé.

„15 szavazattal 3 ellenében elhatározták, hogy állásfoglalást tesz-

nek közzé, ahol legalább célzásként bevallják, hogy a szervezet is

felelős a tévedésért. Ez az Őrtorony 1980. június 15-i számában jelent

meg. Majdnem négy évre volt szüksége a szervezetnek ahhoz, hogy

végrehajtó szervei által bevallja: hibásan cselekedett, és egy teljes

évtizeden át hamis várakozásokat gerjesztett. Ezt persze nem lehetett

ennyire nyíltan kimondani ebben a hirdetményben, akkor sem, ha ez

volt az igazság. Minden tervezetnek a maga egészében kellett a Tes-

tület számára elfogadhatónak lennie ahhoz, hogy kinyomtathassák.

Tudom, hiszen engem bíztak meg az állásfoglalás megfogalmazásá-

val" (Franz 1991,201 kk).

~45~

De máris nagyon előresiettünk. 1968-ban adták ki azt a könyvet,

amelyet Jehova Tanúinak „missziós" tevékenysége során a leginkább

el kellett terjeszteni:" Ismeret, amely örök élethez vezet". Már 1974-

ig 81 nyelven 63 millió példányban adták ki. Az Őrtorony Társulat

úgy dicsérte, mint a Biblia után a legelterjedtebb könyvet. Az „Isme-

ret"-könyvet az újonnan érdeklődőknek szánták, és ezért különösen is

szívesen osztogatták a lakásajtókban. Ebben könnyen érthető formá-

ban közlik Jehova Tanúinak lényeges tanításait. Knorr elnöksége óta,

más könyvekhez hasonlóan ez is név nélkül jelent meg. Russell és

Rutherford idejében még nem így volt.

A „Vezető Testület" megerősítése

Knorr elnökségének utolsó szakaszában 1972-ben és 1975-76-ban

lényeges szervezeti változtatásokat hajtottak végre -, érdekes módon a

„Vezető Testület" később kizárt tagja, Raymond Franz ösztönzésére.

Knorr 1965-ben megbízta Raymond Franz-ot egy bibliai kézikönyv,

Jehova Tanúinak egyfajta bibliai lexikona megfogalmazásával „Segít-

ség a Biblia megértéséhez" címmel. Többéves munkája során

Raymond Franz egyre több eltérést fedezett fel a Biblia és az Őrto-

rony Társulat között, először szervezeti jellegűeket. Visszatekintve

így tudósít erről:

,Amikor a 'vén' és a 'felvigyázó' címszavakra megkaptam a meg-

bízást, a Biblia kutatásából hamarosan világossá lett számomra, hogy

felügyeleti rendszerünk a gyűléseken nem felel meg az első századé-

nak. (Nálunk nem volt idősek tanácsa a gyűléseken, minden gyűlésnek

csak egyetlen 'felvigyázója' volt.) Ez valamelyest nyugtalanított, és

nagybátyámnak előadtam ezeket a felismeréseimet" (Franz 1991,29. o.)

Raymond felfedezése nagybátyján, Frederick Franz alelnökön ke-

resztül eljutott Nathan Homer Knorrhoz, aki kezdeti habozás után

magáévá tette, és megindította a megfelelő reformokat. Jehova Tanúi-

nak történeti műve így tudósít erről:

„A gyülekezetek felvigyázásában történő kiigazítások világszerte

1972. október l-jétől válnak érvényessé. Többé nem csak egy gyüle-

kezetszolga vagy felvigyázó lesz, hanem az 1972. október l-jét meg-

előző hónapokban minden gyülekezet felelős, érett férfiai javasolják a

46

Társulatnak azoknak a nevét, akik vének testületeként szolgálnak

majd... Egy vént kijelölnek majd elnöklőnek, de valamennyi vén

egyenlő tekintéllyel rendelkezik, és osztozik a döntéseknél a felelős-

ségben."

„1975. december 4-én a Vezető Testület egyhangúlag jóváhagyta

azt a szervezeti kiigazítást, amely az egyik legjelentősebbnek mond-

ható Jehova Tanúinak mai történelmében.

1976. január l-jétől kezdőd Watch Tower Societynek és Jehova

Tanúi gyülekezeteinek minden tevékenységét világszerte a Vezető

Testület hat igazgatási bizottságának felügyelete alá vonták. Ezzel az

elrendezéssel összhangban 1976. február l-jén változások léptek ha-

tályba a Társulat valamennyi fiókhivatalában világszerte. Többé nem

egy fiókfelvigyázó felügyelt minden egyes fiókra, hanem három vagy

több érett férfiból álló fiókbizottság, amelynek az egyik tagja állandó

koordinátorként szolgált" (Jehova Tanúi... 106. és 109. o.).

Azt mondhatjuk, hogy a monarchikus vezetési elvet, amelyet még

Rutherford idejéből vettek át, demokratikus(abb) vezetési stílushoz

közelítették. A hatalmat a „Vezető Testületben'* is több személy kö-

zött osztották meg, akik között természetesen az elnök jelentős súllyal

bírt és bír. Az Őrtorony Társulatot azonban már nem annyira hivata-

lánál fogva, hanem meghatározó személyisége által vezeti.

Nathan Homer Knorr 1977. június 8-án halt meg, operálhatatlan

agydaganat következtébe, 72 éves korában. Két héttel később a 83

éves Frederick W. Franz-ot, a hosszú ideig volt alelnököt választották

utódjává.

1977-1992: Frederick William Franz kora

Az Őrtorony-tan kialakítója

Frederick William Franz 83 éves korától 99 éves koráig vezette az

Őrtorony Társulatot. Jelentősége azonban messze túlterjed ezen a

korszakon. Már Knorr idejében háttér-gondolkodónak, az Őrtorony-

geológia" kialakítójának számított. Az Őrtorony és más írások sok

47

cikke az ő tollából származott. Az olyan művek, mint a Biblia „Új

Világ Fordítása" és Jehova Tanúinak bibliai lexikona döntően az ő

kezdeményezésének és munkájának eredménye. Az Őrtorony-

központban sokakkal, például Knorral szemben ő tanult bibliai görö-

göt az egyetemen. Unokaöccse, Raymond Franz így írt róla elnöksé-

gének idején:

„Fred Franz, a jelenlegi elnök, a korábbi elnökökhöz hasonlóan

vezető egyéniség, és személyes befolyása nagyon nagy, akkor is, ha az

elnöki tisztet a hatalom decentralizálása 1975-76-ban betű szerint

minden jogkörétől megfosztotta. A tanítás egész épülete, amelyet

Rutherford bíró halála után 1942-ben építettek fel, gyakorlatilag az ő

műve... A Vezető Testület ... egyetlen tagja sem tudna új biblia-ma-

gyarázatokat olyan markánsan szavakba foglalni és bonyolult érvelési

láncolatokkal megerősíteni, mint Fred tette (Franz 1991, 328. o.)

Frederick William Franz 1893. szeptember 12-én Covingtonban

(Kentucky) született. Hat éves volt, amikor szülei, akik a presbiteriá-

nus egyházhoz tartoztak, Cincinnatibe költöztek. 1911-ben itt fejezte

be a középiskolát, és utána a cincinnati egyetemen bölcsészettudomá-

nyokat, többek között bibliai görögöt tanult, mert presbiteriánus (re-

formátus) lelkész akart lenni. Eredményei olyan jók voltak, hogy

Rhodes-ösztöndíjra javasolták, ami megnyitotta volna előtte az utat

Oxfordba, a híres angol egyetemre. Franz azonban nem akart erre az

útra térni...

Tanulmányai során, 1913-ban testvére, Albert a „komoly biblia-

kutató" John Edgár: ,JHol vannak a halottak?" című brosúráját adta

neki, amely nagyon fellelkesítette. Utána Russel „Bibliai tanulmá-

nyaiéval foglalkozott. Ez az olvasmány teljesen megváltoztatta életét.

Franz kilépett a presbiteriánus egyházból, és a „komoly bibliakutatók-

hoz" csatlakozott. 1911. november 11-én vette fel „keresztségüket",

1914-ben otthagyta az egyetemet, és az Őrtorony Társulat házalója

lett. Ehhez a szervezethez 80 éven keresztül (!), a hatalom minden

szintjén hű maradt. 1920-ban került a hatalom brooklyni központjába,

és hosszú ideig a fohivatalban dolgozott. 1945-ben alelnökké, 1977-

ben az Őrtorony Társulat elnökévé választották.

48

Frederick Franz kontra Raymond Franz

Franz elnökségének idejéből kevés rendkívüli beszámolnivaló van.

Tovább növekedett a szervezet. 1977 és 1992 között világszerte 29

ezer gyülekezetet alapítottak. A taglétszám 4,5 millió „királyság-

hírnökre" növekedett. Csupán 1980 körül következett be visszaesés,

amikor - éppen unokaöccse, a többször említett Raymond Franz ve-

zetésével - ellenzéki csoport alakult a New Yorki Bethelben és azon

kívül, ami sokakat elbizonytalanított. Az Őrtorony Társulat kb. 350

alkalmazottját távolították el, vagy mentek el önként Bemeiből, a

hatalom különböző szintjeiről. Sokfelé lett nyugtalanság és szakadás.

Több Őrtorony-cikkben kellett nyugtatóan és csillapítóan hatni a „ki-

rályság-hírnökökre". Jehova Tanúinak történeti művében sem lehet

hallgatni erről a fenyegetésről:

„1980-ban több személy, aki néhány évig részt vett Jehova Tanúi

tevékenységében — köztük olyanok is, akik kiemelkedően szolgáltak a

szervezetben - különböző módokon megpróbált széthúzást előidézni,

és ellenállást szítani Jehova Tanúi munkája ellen. Hogy felvértezzék

Jehova népét e hitehagyó befolyás ellen, Az Őrtoronyban ilyen cikkel

láttak napvilágot: 'Maradjatok szilárdak a hitben' (1981/3 [1980.

Aug. 1., aug.]), 'Feltűnés nélkül ártalmas szektákat fognak bevezetni'

(1984/6 [1983. szept. 15., aug.]), és 'Vessétek el a hittagadást, ragasz-

kodjatok az igazsághoz!' (1983/19 [1983. ápr. ápr. 1., aug.]) (Jehova

Tanúi... lll.o.).

A „szakadárok" ekkor nem mást fedeztek fel, mint azt, hogy az

Őrtorony Társulat tanítása és szervezete lényeges pontokon nem

egyezik a bibliai üzenettel. Vita azonban nem volt lehetséges ezekről

a felismerésekről, hanem közösségmegvonással" büntették a szakadá-

rokat. Raymond Franz: „A lelkiismereti konfliktus" című könyvében

részletesen beszámol a hetvenes és nyolcvanas évek vitáiról:

„1979 végén válaszút elé kerültem. Majd' 40 évig voltam főállás-

ban e szervezet szolgálatában, végigmentem egészen mélyről egészen

magasra. Az utolsó 15 évben a világközpontban tevékenykedtem, ezen

belül 9 évig mint Jehova Tanúi legfőbb vezető testületének tagja. Ez

az utolsó kilenc év volt a döntő. Ebben az időben érte utol illúzióimat

a valóság. Lassan megvilágosodott előttem, hogy életemet nagyrészt

~49~

nem másra, mint éppen egy mítoszra alapoztam. Minden változás

abból a belátásból nőtt ki bennem, hogy teljesen szektás szemmel

láttam a Bibliát" (Franz 1991,215. o.).

Melyek voltak azok a „hamis tanítások", amelyeket a „Vezető

Testület", nagybátyjával, Frederick Franz-cal az élen a terhére rótt? A

következő pontokról van szó:

„1. Jehovának nincs szervezete a földön, és a Vezető Testületet

nem Jehova vezeti.

2. Mindenkinek, akit Krisztus ideje óta (i. sz. 33) megkereszteltek

és a vég bekövetkeztéig megkeresztelnek, legyen mennyei reménysége

is...

3. A „hű és bölcs szolgák osztálya" bevezetésének, amelyet a fel-

kentekből és a Vezető Testület soraiból választottak Jehova népének

vezetésére, nincs bibliai alapja.

4. Nincs két osztály, egy mennyei és egy földi.

5. A Jel 7,14-ben és 14,l-ben szereplő 144 ezres számot szimboli-

kusan, nem pedig betű szerint kell érteni...

6. Ma nem az „utolsó napok" különleges idejében élünk, hanem az

„utolsó napok" 1900 évvel ezelőtt, Kr. u. 33-ban kezdődtek...

7. 1914 esetében nem biztos dátumról van szó. Jézus Krisztus nem

akkor lépett trónra, hanem Kr. u. 33-tól uralkodik királyságában. Jé-

zus Krisztus jelenléte (parouszia) még nem kezdődött el, hanem a

jövő eseménye..."(Franz 1991, 254. o.).

Sok, itt említett tanításra a leírás folyamán részletesen is visszaté-

rünk.

Frederick William Franz 1992. december 22-én, 99 éves korában

halt meg. Nem hagyta, hogy unokaöccse helyreigazítsa. Jehova Ta-

núinak történeti műve így szól róla:

„Kiváló hírneve mint jeles bibliai szaktekintély, és fáradhatatlan

munkája a Királyság-érdekek előmozdításában mindenütt megnyerte

számára Jehova tanúi bizalmát és lojális támogatását" (Jehova Tanúi...

109. o.).

50

1992-től: Milton G. Henschel kora

Franz halála után Milton G. Henschelt választották elnökké.

Henschel már több évtizede az Őrtorony Társulat vezetőségéhez tar-

tozott, és mint titkár, már Knorrt is elkísérte szolgálati útjaira, bár

időnként összeveszett vele. Henschellel először választottak (kénysze-

rűségből) olyan elnököt, aki 1914 után született.

Milton G. Henschel 1920. augusztus 9-én Ponoma-nam (New Jer-

sey) született. Szülei és nagyszülei a „komoly bibliakutatókhoz" tar-

toztak, így „beleszületett" ezek hagyományába. 1934-ben „keresztel-

kedett meg", és hamarosan belépett a brooklyni Bethelbe. Ott - azon

kívül, hogy egy ideig Knorr titkára volt - az igazgatásban, továbbá a

szolgálati és a kiadói bizottságban kapott feladatokat. Mielőtt 1992-

ben elnökké választották, az Őrtorony Társulat számos nyomdájának

legfőbb felügyelője volt.

Henschel elnökségének idejére esik, hogy mélyreható változások

váltak szükségessé, különösen is az 1914-es évvel és az akkor élt

nemzedékkel kapcsolatban. Ez a változtatás, amely 1995-ben történt

(ld. a „Végső dolgok" című részt) Henschelnek, aki a Vezető Testület

szavazásainál mindig a status quo őrzőjének számított, valószínűleg

nem lehetett könnyű, de elkerülhetetlen volt. A helyi „bázis" ezt való-

színűleg nem fogja elfogadni. Különböző megfigyelők véleménye

szerint (például Twisselmann, 254. o.) az Őrtorony Társulat „még

előtte van az 1914-gyel elültetett válság csúcspontjának".

Szakadások

A Charles Taze Russell-lel feltűnt mozgalom történetében sok a

szakadás és a szakadár csoport. Már említettem, hogy a mai Jehova

Tanúit inkább Russell anyagi, mint szellemi örököseinek kell tekinte-

nünk. A mozgalom Rutherford általi teljes átszervezése messzemenő-

en új, még szektásabb jelleget adott neki. Éppen Rutherford idejében

az első évek hatalmi harcai és az abból származó centralizáció miatt

egy sor tiltakozás és kilépés történt. De más okok is voltak, amelyek

szétforgácsolódáshoz vezettek. Dietrich Hellmund , Jehova Tanúinak

51

története" című disszertációjában 20 csoportot sorol fel, amelyek

egykor Russell tanaival voltak kapcsolatban, és azt állítják, hogy ők

őrzik, vagy önállóan továbbfejlesztik, köztük a mai Jehova Tanúi is.

Hellmond hangsúlyozza:

„A régi 'Komoly Bibliakutatók Nemzetközi Társasága' - a dog-

matörténet és a tanfejlődés szempontjából - halott. A régi név egy

ideig való megtartása ellenére a mai Jehova Tanúi csak feltételesen

tekinthetők a régi „Komoly Bibliakutatók" folytatásának. Ők csak

szociológiai értelemben utódok. Az 1917-19-es hatalmi harcok köz-

vetlen következményeként sok hitközösséget újonnan alapítottak, ezek

tehát nem léteztek 1917 előtt. Akkoriban olyan szakadási folyamat

indult el, amely még ma sem jutott nyugvópontra... A szakadár cso-

portok összlétszámáról csak feltételezések vannak."

A következőkben csak a három legjelentősebb csoportot vázoljuk,

ezek: a „Szabad Biblia-Gyülekezet, a „Napkelte Bibliatanulmányi

Egyesület" és az „Isten Országának Egyháza".

„Szabad Biblia-Gyülekezet'

A „Szabad Biblia-Gyülekezet" különböző russelli szakadár cso-

portok gyűjtőneve, amelyek 1916 óta keletkeztek, mert Rutherfordot

és irányzatát nem voltak hajlandók elismerni. Megtartották Russell

tanításának lényeges pontjait, például: az ember teljes halála, az örök

pokoli gyötrelem tagadása és az üdvösség várása a földi ezeréves bi-

rodalomban. Ezzel szemben elutasították a „Teokratikus Társaságot",

mint az üdvösség közvetítőjét és a kegyelem csatornáját, ahogyan

Rutherford propagálta. A legtöbb csoportban még az egyházból való

kilépést sem várják el a tagoktól. Nem akartak „az üdvösséghez szük-

séges szervezetet" alapítani, hanem csak a gyűlések laza közösségét,

kongregacionalista mintára, ahogyan ezt Russell képviselte.

„Napkelte Bibliatanulmányi Egyesület"

A „Napkelte Bibliatanulmányi Egyesület" ugyanígy Russell tanai

őrzőjének tekinti magát. 1917-ben keletkezett a Rutherford és

Johnson, illetve a vele szövetséges igazgatók vitája nyomán. 1929-ben

~52~

Pittsburgh-ben, Russell korábbi működési helyén a „Komoly Biblia-

kutatók" egy csoportja levált az Őrtorony Társaságról, Russell „Bib-

lia-ház kápolnájában" találkozott, és a tanaihoz való visszatérést pro-

pagálta, amelynek nagy részét szerintük a „rutherfordiánusok" veszni

hagyták. Egyes kiábrándult bibliakutatók csatlakoztak hozzájuk, és

több országban, sok helyen gyűléseket alakítottak. Folyóiratok,

traktátusok, saját rádió- és tv-adások révén a csoport mindenekelőtt az

USA-ban bizonyos befolyással rendelkezik. Jellemző, hogy nem a mai

(Russell által alapított!) „Őrtorony Társulat", hanem a „Napkelte

Bibliatanulmányi Egyesület" adja ki mindmáig Russell „Bibliatanul-

mányait", (még ha változtatásokkal is, például az időszámításokkal

kapcsolatban).

„Isten Országának Egyháza"

Nagymértékben önálló irányzatot képvisel az „Isten Országának

Egyháza", vagy „Emberbaráti Gyűlés". Alapítója F. L. Alexandre

Freytag (1870-1947) 1898-ban csatlakozott a „Komoly Bibliakuta-

tókhoz", és később több évig - hivatalától 1920-ban történt megfosz-

tásáig - annak genfi fiókhivatalát vezette. A bibliakutatókkal szemben

növekvő kritikája (kérdéses időszámítások, világi bíróságok igénybe-

vétele, következetlen élet stb.), amelyet 1920-ban „Üzenet Laodiceá-

nak" című írásában hozott nyilvánosságra, saját szektás tanok (az

altruizmus a világmindenség törvénye, életfolyadék, földi halhatatlan-

ságra törekvés megváltozott életmóddal stb.) megfogalmazásával járt

együtt. Ez elkerülhetetlenül saját szekta alapításához vezetett, amely a

nevezettek közül a legtöbb embert nyerte meg (néhány tízezret).

Freytag halála után stagnálás és újabb szakadások következtek be

(például J. B. Sayerce „Amis de l'Homme" - emberbarátok - bizo-

nyos mértékig a „Komoly Bibliakutatók" „unokaszektája".)

E fejlemények alapján, az állandó szakadások révén felismerhető,

hogy a szektás szellem mindig újabb szektákat szül. Ennek alapját

persze már maga Russell vetette meg. Olyan eszmékbe bonyolódott,

amelyekből nem tudott és nem akart megtérni. Ez volt az ő tragikuma.

Az a tragikum, amelyet még rosszabbnak érzett volna életének tévedé-

seinél, az a sors volt, amelyben halála után lett része. A szektaszakértő

53

Friedrich-Wilhelm Haack az alábbi mondatokkal foglalja össze ezt a

tragikus helyzetet:

„Ha az alapító Charles Taze Russell (1852-1916) ma akarna Jeho-

va Tanúinak tagja lenni, szinte semmit sem szabadna hinnie és taníta-

nia abból, amit könyveiben és traktátusaiban leírt. Ha mégis ezt tenné,

„közösségmegvonást" kapna a gyűléstől vagy az elnökségtől -, ez

olyan szó és nyomásgyakorló eszköz, amely számára még teljesen

ismeretlen volt. Russell például használta írásaiban a keresztet, ame-

lyet Jehova Tanúi ma elutasítanak; követőinek körében egyfajta de-

mokratikus alkotmány volt, amiközben ma a 'teokratikus vezetéssel'

hivalkodnak. Teljesen másképp számolta ki a végidőt, mint ahogyan a

szekta ma teszi" (Haack 1993, 13. o.).

54

A BIBLIA

Keletkezése és magyarázata

Ihletettség és tévedhetetlenség

Jehova Tanúi (a következőkben általában ezt a nevet használjuk)

Istent a Szentírás szerzőjének és fogalmazójának tekintik. Ezzel nem

zárják ki az emberi közreműködést a Biblia létrejöttében. Isten persze

egyes embereket használt, és a Szentlélek nem számít személynek,

hanem Isten „hatékony ereje", amely ezeket az embereket vezette.

Jehova Tanúinak bibliai lexikonában, amely a ,JSegftség a Biblia

megértéséhez" címet viseli, inspiráció, ihletettség címszó alatt a kö-

vetkezőket részletezi:

„Az eszköz vagy szerszám, amely a 'teljes írás' ihletettségét mun-

kálta, Isten szent (figyeljünk a kisbetűs írásra!) lelke vagy hatékony

ereje... Ez a szent lélek férfiakra hatott, hogy Isten üzenetének leírásá-

ra indítsa őket... A Biblia írói ezzel Jehova 'keze' vagy kormányzó és

vezető ereje alatt találták magukat" (Segítség... 708. o.)

Egyébként a bibliai lexikon, amelyből ez az idézet származik, és

amelyben a később kizárt R. Franz közreműködött, a tárgyszerűségre

való törekvésében és az állítások bibliai megalapozásában előnyére

különbözik más Őrtorony-iratoktól. Ezért az Őrtorony-tanok megítélé-

sénél gyakran fogok rá hivatkozni, hogy lehetőleg tisztességes és

megfelelő színvonalú vitát folytassak Jehova Tanúival. Mindenesetre

helyesen hangsúlyozzák ebben a bibliai lexikonban, hogy „azok a

férfiak, akikkel Isten a Bibliát íratta, nem robotok voltak, akik pusztán

azt jegyezték fel, amit diktáltak nekik". A lexikoncikk szerzője rámu-

tat arra, hogy a Biblia szerzői utánajártak az eseményeknek (például

Lk 1-14), és természetes képességeik megmaradtak, ami megmagya-

55

rázza a különböző stílust. Ez mégsem zárja ki, hogy a bibliai iratok

tévedhetetlenek.

„'Ihletettségen nem pusztán egy eszme sugalmazását, olyan érzé-

sek spontán keletkezését értjük, amelyek magas fokú kreativitást és

érzékenységet váltanak ki, amint gyakran mondják ezt világi művé-

szekről vagy költőkről, hanem tévedhetetlen iratok megszövegezését,

amelyek olyannyira mértékadóak, mintha Isten maga írta volna őket...

Isten írott igéjének tehát abszolút tévedhetetlenseget kell tulajdoníta-

ni, az eredeti szövegeknek mindenképpen"(Segítség... 710 k.). „Azok

a férfiak, akikkel Jehova megíratta a Bibliát, együttműködtek az ő

szent leikével..." (i. m. 709. o.).

Egyenértékűség és „lóugrás"

E részben mindenesetre „ortodox" nézet mellett azonban egy sor

problematikus tanítás is megtalálható. A változás szinte észrevétlenül

kezdődik, amennyiben állítják:

„Teljesen mindegy, hogyan közölték az egyes üzeneteket, a Biblia

minden része mégis egyformán értékes, mindegyikük inspirált, vagy

'Istentől belélehelt'. Minden rész egyformán mértékadó, mivel mind-

annyian inspiráltak és tévedéstől mentesek" (i. m. 709. és 711. o.).

Azt a teljesen helyes megállapítást, hogy a teljes Szentírás Istentől

ihletett (Id. 2Tim 3,16) azzal a hamis következtetéssel kapcsolják

össze, hogy ezért minden rész egyformán értékes, egyenlő súlyú. E

szemlélet következménye az üdvtörténet elhanyagolása, valamint a

Krisztustól, mint az írás közepétől való eltérés - mindenekelőtt

eszhatológiai - mellékszínterekre. Ahogyan egy kőfejtőből a köveket,

úgy a Bibliából is a legkülönfélébb helyekről vesznek elő kijelentése-

ket, és - többnyire a szövegösszefüggésre és a keletkezés körülmé-

nyeire való tekintet nélkül - szabadon kombinálják őket. Alig tesznek

különbséget az Ó- és az Újszövetség, ígéret és beteljesülés között, sőt

az 0- és Újszövetség elnevezést is elutasítják, és a „Héber Iratok" és

„Keresztény Görög Iratok" kifejezéssel helyettesítik (ld. alább). A

szektaszakértő Kürt Hutten a „lóugrás" módszeréről beszél (úgy „ug-

rálnak" a Szentírásban, mint egy ló/huszár a sakktáblán) egyik helyről

56

a másikra), tekintet nélkül az üdvtörténeti összefüggésre (Hutten

1982,128. o.).

Mivel Jehova Tanúi alig - legfeljebb érintőlegesen - különböztetik

meg a régi és az új szövetséget, az ígéretet és a betelj esedést, a tör-

vényt és az evangéliumot, olyan tanokhoz jutnak, mint a „Jehova-név"

tisztelete, törvényeskedés (például a vér teljes tilalma), teljes halál és

hasonlók (ezekről a későbbi fejezetekben részletesebben). Az egykori

Jehova Tanúja, Hans-Jürgen Twisselmann megállapítja, hogy" az

Őrtorony Társulat annyira 'törvényesen' alkalmaz újszövetségi textu-

sokat , mintha még a zsidó törvény korában élnénk", és ezért kérdés,

hogy „a Jehova-név tisztelete vajon nem visszaesés-e a keresztyénség

előtti gondolkodásba". „Minden olyan tanítást azonban, amely Krisz-

tus mögé, például a zsidó törvénybe visszaesik, vissza kell utasíta-

nunk" (Twisselmann 1992,13k.).

Előrevetítés és párhuzamvonás

Jehova Tanúi bibliamagyarázatának további jellegzetessége az elő-

revetítés, „előárnyékolás". Ez azt jelenti, hogy bibliai személyeket

vagy eseményeket későbbi alakok vagy események 'típusainak', elő-

képeinek tekintenek. így a hagyományos teológiában is elterjedt eljá-

rás, hogy ószövetségi alakokat, történeteket Krisztusra és művére való

utalásként láttassanak. Ezt az eljárást persze csak óvatosan és fegyel-

mezetten lehet alkalmazni. Különben a magyarázat túl könnyen álta-

lános és önkényes lesz, úgy például, mint ahogyan egyes egyház-

atyáknál is, hogy az Ószövetség minden fájában Krisztus keresztjének

előképét látták (vö. Goppelt 1973).

Jehova Tanúi azonban az előképezés módszerét minden mértéken

felül alkalmazzák. A Biblia személyeit és eseményeit úgy értelmezik,

ahogyan a legjobban illik nézeteikhez. így például az özönvíz az egy-

ház megsemmisülésének előrevetítése az armageddoni csatában -,

Noé bárkája pedig a Teokratikus Társaság képe, mint egyedüli véde-

lem a megsemmisüléstől az utolsó idők katasztrófái közepette (Őrto-

rony 1952. január 15., v. ö. Hutten 1982,129k.)

Az előrevetítés módszerével szorosan összefügg a párhuzamba ál-

lítás, amely Jehova Tanúinál egyszerű fekete-fehér sémával történik A

~57~

Biblia pozitív alakjait az Őrtorony Társulat mellé helyezik, a rossza-

kát ellenségei mellé. Klasszikus példája ennek a gazdag és Lázár pél-

dázatának magyarázata (Lk 16,19-31), amelyet később említendő

okokból Jehova Tanúinak át kell értelmezniük. Az „Isten igaz marad"

című könyvben (1946) a (negatív) gazdag „a 'keresztény' papság önző

osztályát", a (pozitív) szegény Lázár ezzel szemben „Krisztus testé-

nek" maradékát ábrázolja, amelyet az Őrtorony Társulat testesít

meg.(84kk.).

A párhuzamvonás Jehova Tanúinál szokásos további formája a

bibliai kronológia szakaszainak átvitele a közelmúltra, a jelenre vagy

a jövőre („párhuzamos üdvrendek"). Például a Jézus nyilvános fellé-

pése és a jeruzsálemi templom lerombolása közötti negyven év (30 ill.

70) a napok végén bekövetkező aratás negyven évének párhuzama-

ként. (Russellnél: Krisztus láthatatlan visszajövétele 1874-ben, az

ítélet érlelődése és az ezeréves birodalom felállítása 1914-ben, köve-

tőinél is hasonló sémák, ld. a „Végső dolgok" című részt). Azt, hogy

az ilyen párhuzamok igen önkényesek, az eddigi összes számítás telje-

sülésének elmaradása mutatja.

Új kinyilatkoztatás és allegorizálás

Bár Jehova Tanúi azzal az igénnyel lépnek fel, hogy életük egye-

dül a Bibliára támaszkodik, a valóságban messze túlmennek azon,

amit a Biblia mond. Sok magyarázatuk a valóságban inkább idegen,

világnézetileg adott tartalom belemagyarázása a Szentírásba. Csak így

magyarázhatók a vad spekulációk az évszámokkal, a valódi bibliai

tanítások elutasítása vagy meghamisítása, amit még majd bemutatunk.

Ezt az eljárást ilyen igehelyekkel, mint Dán 12,4 indokolják: „Te pe-

dig Dániel, zárd be ezeket az igéket, és pecsételd le ezt a könyvet a

végső időkig. Sokan tévelyegnek majd, de az ismeret gyarapodik."

Ilyen igehelyekkel támasztják alá azt a nézetüket, hogy a napok végén

„gyarapodik az ismeret", és hogy Jehova Tanúi ennek az ismeretnek

elfogadói. A „több fény" az „előrehaladó igazság" felismeréséhez

vezet (vö. Jehova Tanúi... 121. és 133. o.). Ennyiben tehát Jehova

Tanúi az „új kinyilatkoztatási mozgalmak" közé sorolhatók.

58

Bizonyára igaz, hogy mindenekelőtt Dániel könyvéből és János

Jelenéseiből felvilágosításokat kaphatunk a végidők fejleményeiről.

Viszont éppen a be nem vált spekulációk hosszú listája az elmúlt év-

századokból (nem csak Jehova Tanúinál) mutatta meg, mennyire

óvatosnak kell lennünk a magyarázatokkal. Ami az időpont-számítá-

sokat illeti, itt Jézus alapvető kijelentései érvényesek, hogy senki sem

tudja a vég idejét és óráját (Mt 24,36; ApCsel 1,7; ld. még a „Végső

dolgok" című részt).

Ezenfelül minden új kinyilatkoztatást azon kell lemérni, hogy mi-

képpen viszonyul a bibliai kánonban összefűzött írások „alap-

tradíciójához". Mihelyt ellentmondás lép fel a Biblia egyértelmű

helyeinek kijelentéseivel szemben, a Bibliának kell igazat adnunk,

nem pedig az új kinyilatkoztatásnak, illetve képviselőinek (részlete-

sebben: Gassmann 1993, 144-151. o.). Jehova Tanúi kijelentéseinek

vizsgálata a Szentírás világos tanításainak alapján, amelyek szavaik

értelméből és a szövegösszefüggésből adódnak, fogja eljárásunkat

meghatározni a további kutatásban.

Mivel az „új kinyilatkoztatások" elfogadói nagyon szeretik felis-

meréseiket, sugallataikat vagy nézeteiket bibliai igékkel alátámaszta-

ni, gyakran az allegorizálás eszközéhez nyúlnak, vagyis a bibliai ki-

jelentésekre más jelentést fognak rá, mint ami a szavak értelméből és

a szövegösszefüggésből adódik. Jehova Tanúi is gyakran alkalmazzák

ezt a belemagyarázási módszert (ennek tudom csak nevezni).

így például, mivel Russell és utódai tagadták az örök kárhozatot,

átértelmezik a megfelelő bibliai szakaszokat („tüzes tó", „gyötrelem

helye", „sírás és fogcsikorgatás" és sok egyéb), és az örök megsemmi-

sülés (nem gyötrelem) szimbólumainak nevezik. Erre és a végidő-

spekulációkkal összefüggő allegorizálásra részletesen visszatérek (ld.

az „Ember" és a „Végső dolgok") című részeket.

A Szentírás átértelmezésének klasszikus példája az „Új Világ For-

dítás".

59

,Új Világ Fordítás"

Szerzők és források

Az „Új Világ Fordítás" (a továbbiakban ÚVF) a század hatvanas

évei óta Jehova Tanúinak Bibliája. Német nyelvterületen azelőtt az

Elberfeldi Bibliát részesítették előnyben, többek között azért, mert

régebbi változatában ez még használja a „Jehova" nevet. (Magyar

kiadása nincs, a Károli-fordítást használják, illetve magyar nyelven

megjelent könyveikben idéznek az ÚVF-ből - a kiadó.)

Az ÚVF-ben nem található utalás a munkatársakra. Csupán azt

jelzik, hogy egy „Új Világ Bibliafordító Bizottság" névtelen munkája

(5 k). Az „Érveljünk az írásokból" című könyv megkérdezi: „Valóban

tudományos ez a fordítás?" A válasz: „Mivel a fordítók ismeretlenek

kívánnak maradni, képzettségükről semmi továbbit nem mondhatunk.

A fordítást a minősége alapján kell megítélni" (375. o.).

Raymond Franz mégis arról tudósít, hogy az ÚVF főleg nagybáty-

ja, Frederick William Franz tollából származik, „...egyedül Fred Franz

bírta eléggé a bibliai nyelveket ahhoz, hogy neki merjen vágni egy

ilyen fordításnak. Két évig tanult görögül a Cincinnati Egyetemen, a

hébert azonban magánszorgalomból vette fel." Frederick Franz mellett

Nathan Homer Knorr, Albert Schroeder és George Cangas volt tagja a

bizottságnak az Őrtorony társulat vezetőségéből (Franz 1991,55. o.).

Edmund C. Gruss ezenkívül még Milton G. Henschelt, Frederick

Franz utódját is a fordító bizottsághoz számítja (Gruss 1974, 74. o.).

Raymond Franz-hoz hasonlóan ő is rámutat Frederick Franz hiányos

héber tudására, amint ez egy skóciai bírósági kihallgatáson 1954 no-

vemberében (tehát az ÚVF készítése közben) kiderült. A következők-

ben Frederick W. Franz-nak az ellenfél ügyvédje általi „keresztkihall-

gatásáról" van szó.

„Kérdés: Ön tehát járatos a héberben?

Válasz: Igen...

Kérdés: Valóban rendelkezik tehát a megfelelő nyelvi apparátus-

sal?

Válasz: Igen, a bibliai munkám során való használatra.

~6Ö~

K: Úgy gondolom, Ön tudja héberül, görögül, latinul, spanyolul,

portugálul, németül és angolul olvasni a Bibliát és a gondolatmenetét

követni...

V: Igen...

K: Ön olvas és beszél héberül, ugye?

V: Nem beszélek héberül.

K: Nem?

V: Nem.

K: Le tudja ezt héberre fordítani?

V: Mit?

K: A Genezis könyvének második fejezetéből a negyedik verset.

V: Erre gondol itt?

K: Igen.

V: Nem. Nem is szeretném megpróbálni." (Idézi: Gruss 1974,75. o.).

Gruss így kommentálja:

„Amit Franz meg sem kísérelt héberre fordítani, az egy egyszerű

gyakorlat volt, amellyel egy átlagos héber tanulónak a szeminárium

első vagy második évében semmilyen nehézsége sem lett volna. Ezt a

következtetést egy képesített héber tanár vonta le. így a fordítások a

fordítók alkalmatlansága miatt sok esetben nem az eredeti nyelvekből

származó pontos visszaadások voltak, hanem inkább azt fejezték ki,

amit Jehova Tanúi hittek" (uo.).

Az Új Világ Fordítást eredetileg hat kötetben adták ki 1950 és

1960 között. 1961-ben jelent meg egy egykötetes revideált kiadás,

1970-ben a második revideált változat - minden először angolul.

1971-ben következett a harmadik revízió, lábjegyzetekkel. 1969-ben

már kiadták „A Görög Iratok Királyság Sorközi Fordítását". Persze

ezek az angolra fordítások a Westscott és Hort által 1881-ben revide-

ált görög szövegből származnak, amely a mai teológiai kutatásban már

meghaladottnak számít. Az újabb szövegkritikai kiadásokat, mint

Nestlé, Bover, Merk, UBS és Nestle-Aland pusztán csak „figyelembe

vették" (ÚVF 7. o.).

A világméretű összkiadás 1993-ig 72 035 000 példányt tett ki. Ek-

kor az Őrtorony Társulat teljes Szentírás-fordítása a következő nyel-

veken volt meg: dán, német, angol, francia, olasz, japán, holland,

61.

portugál, svéd, szlovák, spanyol, cseh, valamint részletek más nyelve-

ken (ÚVF német 1993,4. o.)

Az ÚVF bevezetésében mindenekelőtt azt indokolják, hogy miért

nem beszélnek 0- és Újszövetségről:

„Sokan az 'Ószövetségre' és az 'Újszövetségre' osztják a Bibliát,

ezzel szemben mi az első 39 könyvet 'Héber Iratoknak', a többi 27

könyvet 'Keresztény Görög Iratoknak' szeretnénk nevezni. Ez a meg-

különböztetés pusztán a nyelveken, és nem egy megkövetelt „szövet-

ség", „testamentum" szerinti beosztáson alapul"(ÚVF 7. o.).

A „nyelvi beosztást" - amint már bemutattuk, azért részesítik

előnyben, mivel mindent „egyenértékűnek" tekintenek a Bibliában,

így az üdvtörténeti szemlélet (régi és új szövetség) látókörükből ki-

esik. Az egész Bibliát „idézet-síkká" csiszolják, annak lehetőségével,

hogy „lóugrással" tanításokat alkossanak, és tetszés szerint kombi-

náljanak.

Az ÚVF ,JHéber Iratainak" alapjául a B 19, A Leningrádi

(Pétervári) Kódex szolgál, amint ez Rudolf Kittel Biblia Hebraica-

jában 1951-55 között használatossá lett. A mai szövegkutatás számára

mérvadó 1977-es Biblia Hebraica Stuttgartensiana-t az 1984-86-os

revideált ÚVF-hoz pusztán „a lábjegyzet-apparátus összeállításához"

vették elő (ÚVF 7. o.).

A „Keresztény Görög Iratok" az Őrtorony Társaság kiadásában -

mint már említettük -, Westscott-Hort „Az Újszövetség eredeti görö-

gül" (The New Testament in the Original Greek) szövegéhez nyúlnak

vissza (uo.).

A jJehova-név" beillesztése

A módszerről azt mondják, hogy újra bevezetik Isten Sehova"

nevét -, méghozzá minden olyan helyen, ahonnan Jehova Tanúi sze-

rint más biblia-kiadásokból kivették:

„Mivel a Biblia az univerzum szuverén Urának akaratát adja tud-

tul, nagy szégyen, sőt felségének és tekintélyének megsértése, ha

egyedülálló isteni nevét kihagyjuk, vagy eltitkoljuk, amely valójában

közel hétezer alkalommal ... JHVH-ként szerepel a héber szövegben.

A jelen fordítás legkiemelkedőbb jelentősége eszerint az, hogy az

~62~

isteni Név újra a megfelelő helyére került...Ezt pedig a német (és ma-

gyar - a kiadó) 'Jehova' forma alkalmazásával érték el, amely 6.973-

szor jelenik meg a Héber iratokban és 237-szer a Keresztény Görög

Iratokban" (ÚVF 7. o.).

Az Őrtorony Társulatnak is ismerős, hogy az istennév kiejtése ma

már nem rekonstruálható egyértelműen. Mivel a bibliai kéziratokban

csak a mássalhangzós héber tetragramm (= négy betű) található, bi-

zonytalan a kiejtése. Ez feltételezhetően a zsidók szokásával függ

össze, akik visszariadtak Isten szent nevének szájukra vételétől. A mai

teológiában a ,Jahve" kiejtést részesítik előnyben, amely a tetra-

gramm és a héber Úr - „Adonáj" szó viszonyából a legvalószínűbb-

nek tűnik. Jehova Tanúi (akik különben egyáltalán nem szeretik az

egyházi hagyományokat) mégis a ,Jehova" kiejtés mellett akarnak

kitartani, mivel ez „évszázadok óta ismert forma" (ÚVF 1.624. o.).

Mindenesetre már Luther Márton és az utóbbi évszázadok más biblia-

fordítói is az Ószövetségben az „Úr" szót használták (gyakran nagy-

betűvel: ÚR) a tetragramm átírására, és már a Septuaginta-ban (LXX),

az Ószövetség görög fordításában is minden rendelkezésünkre álló

kézirat ,Jcüriosz"-szal („Úr") adja vissza a tetragrammot.

Az Őrtorony Társulat sok elmeköszörülést végez annak kimutatá-

sára, hogy a Septuaginta legrégebbi kéziratai tartalmazzák a tetra-

grammot, és a zsidók csak később (a Kr. u. I. században, a templom

lerombolása következtében) „babonás félelemből" törölték. A „ke-

resztény Görög Iratokban", amelyek idézeteket tartalmaznak a

Septuagintából, először szintén megmaradt volna, és csak később

(„valamikor az i. sz. n. vagy HL században") távolították el. Nézzük

meg közelebbről is a fontosabb idevonatkozó érveket. Az Őrtorony-

lexikonban (Segítség a Biblia megértéséhez) Jehova címszó alatt a

következőket fejtik ki:

„Sok kézikönyvben nyilatkoztatják ki azt a feltételezést, hogy a

Név i. e. 300 körül eltűnt a használatból. Ehhez az időadathoz a tetra-

grammnak a Septuaginta-ból való hiányában láttak támpontot, a Hé-

ber Iratok görög fordításából, amelyet i. e. 280 körül kezdtek el. Igaz,

helytálló, hogy a Septuaginta ma ismert kéziratai mindenütt azt a szo-

kást követik, hogy a tetragrammot a görög 'küriosz' (úr) vagy 'theosz*

(isten) szóval helyettesítik. Ezek a legterjedelmesebb kéziratok persze

~63~

csak az i. sz. FV.-V. századig nyúlnak vissza. Ezzel szemben nem túl

régen régebbi kéziratokat, mégha töredékeket is felfedeztek, amelyek

bizonyítják, hogy a Septuaginta legkorábbi kéziratai mégiscsak tar-

talmazták az isteni Nevet.

Egy papirusztekercs töredékeiben (ti. a Septuaginta görög szöve-

gével) - ezeket Fouad-papiruszok 266 sorszám alatt tartják nyilván és

Mózes öt könyvének második felét tartalmazzák -, mindenhol a

tetragramm fordul elő, ahogyan az, héber írásjelekkel a héber szöveg-

ben megjelenik. A tudósok ezt a papiruszt az i. e. U-I. századra teszik,

tehát négy vagy öt évszázaddal idősebb, mint az imént említett kéz-

iratok, így tehát nem szól értelmes érv amellett, hogy az istennév -

legalábbis írott formájában - már időszámítás előtt ne lett volna isme-

retes, vagy már ne lett volna használatos. Ennek a Név iránti babonás

magatartásnak első jelei az i. sz. I. században lépnek fel... valamivel a

jenizsálemi templom 70-ben történt lerombolása előtt (ÚVF 744. o.).

Az érvelés folytatását az ÚVF függelékéből veszem. Itt ugrik át a

Septuagintáról az Újszövetségre, és ezt állítja: „Ha ezek szerint Jézus

és tanítványai héberül vagy görögül olvasták a szent Iratokat, tagad-

hatatlanul az isteni Névbe ütköztek." Itt Hieronymus egyházatyára

hivatkoztak (de vir, inl. m., E. C. Richardson kiadása, 1896, 8k), aki

úgy nyilatkozott, hogy Máté evangéliumát „először... héber nyelven és

(héber) írásjegyekkel" fogalmazta meg, és az Őrtorony Társulat által

így fordított latin adatból (ÚVF 1.627. o.) messzemenő következteté-

seket von le:

„Máté a maga iratában több mint százszor idézett a Héber Iratok-

ból. Azokon a helyeken, ahol ezek az idézetek az isteni Nevet tartal-

mazzák, arra volt kötelezve, hogy hűségesen felvegye evangéliumába

a tetragrammot. Amikor azután görögre fordították Máté evangéliu-

mát, a kor szokásának megfelelően a tetragramm lefordítatlanul benne

maradt a görög szövegben. A másolók valamikor az i. sz. II. vagy ül.

században távolították el a tetragrammot, mind a Septuagintából,

mind a Keresztény Görög Iratokból, és helyettesítették ,Jcüriosz "-szál

(úr), vagy „theosz"-sza\ (Isten)."

Az, hogy valójában mire is szolgál az érveknek ez a hosszú lánco-

lata, a záró idézetből válik érthetővé. Jehova Tanúi itt csatlakoznak

George Howard (Georgia Egyetem, USA) elméletéhez, amelyet a

~64~

,Journal of Biblical Literature" 1977. évi 96. kötetében képviselt.

Howard a 63. oldalon ezt fejtegeti:

„A következő oldalakon azt az elméletet terjesztjük elő, hogy a

JHVH istennév (esetleges rövidítéseivel együtt) valójában eredetileg

az Újszövetségben szereplő ószövetségi idézetekben és utalásokban

írva volt, és később, az idők folyamán változtatták KSZ-re (küriosz, úr

rövidítése). Nézetünk szerint a tetragramm eltávolítása vezetett a korai

pogánykeresztények összezavarodásához 'Isten az Úr' és 'Krisztus az

Úr' viszonyában, amit ez az újszövetségi szövegek kézirat-

hagyományában tükröződik."

Az Őrtorony Társulat erre következtet:

„A következő kivétellel egyetértünk a fenti magyarázattal: Ezt a

nézetet nem 'elméletnek', hanem a bibliai kéziratok hagyományozá-

sával kapcsolatban történeti tények leírásának tekintjük" (ÚVF 1.627 k.).

Miért vesznek itt nagy hirtelen egy „elméletet" (feltételezést)

„ténynek". Nyilvánvalóan világnézeti okokból, amelyekre a következő

fejezetekben részletesen is kitérünk: Jehova Tanúi hevesen vitatják az

isteni háromságot - azaz Jézus Krisztus és a Szentlélek egylényegű

voltát Istennel, az Atyával. A tetragramm eltüntetése és az összeté-

veszthető küriosz-cím bevezetése oda vezetett volna, hogy Jézus

Krisztust összetévesztették Jehovával -, ez pedig hamis.

Válaszomat az Őrtorony Társulat érvelésére a következő hat pont-

ban fogalmazom meg:

1. Egyáltalán nem kell vitatni, hogy a tetragramm a Septuaginta

legrégibb kézirataiban (például az említett Fouad-papiruszokban)

megtalálható. Itt mégiscsak a*héber Biblia fordításáról van szó, amely

nyilvánvalóan tartalmazza a tetragrammot (v. ö. Theologischer

Begriffslexikon zum Neuen Testament 1/1977, 660. o.).

2. A Septuagintától eltérően a görög Újszövetség esetén papiru-

szok ezrei között egyetlenegy kéziratlelet sincsen, amelyben megje-

lenne a tetragramm. Minden más állítás puszta spekuláció.

3. Egy héber vagy arám „Ős-Mátét" (már az egyházatyáknál is) új-

ra meg újra említenek. A görög Máténak ezt az ősét azonban sohasem

találták meg, akkor sem, ha létezése nem zárható ki teljes bizonyos-

sággal. Papias korai megjegyzése (idézi: Eusebius: hist. eccl. IH,

39,16), miszerint Máté „hebraici dialekto" írta evangéliumát (ez a

~65~

megjegyzés sok korai keresztyén szerzőt befolyásolt), különfélekép-

pen érthető: „Héber (vagy inkább arám) nyelven", de lehetséges, hogy

azt jelenti: „Héber, sémita stílusban" (így Karzinger 1983, v. ö. a vitát

Carson/Moo/Morris-nál 1992, 68 kk.). A teológiai kutatásban ma már

az a vélemény uralkodik, hogy eleve görögül írták Máté evangéliu-

mát. Az új szövetséges Werner Georg Kümmel így summázza: „Evan-

géliumunk (evangéliumaink) arám ősét csak a szájhagyományban

lehet bizonyossággal elfogadni" (Kümmel 1983, 30. o.). A kutatás

nehézségeire való tekintettel nyitva kell hagynunk ezt a kérdést. Egy

dolog persze akkor is megállapítható: Még ha volt is héber vagy arám

„Ős-Máté", ez még nem bizonyítja, hogy a benne esetleg előforduló

tetragramm a görög szövegbe is bekerült, és csak később helyettesí-

tették ,Jcüriosz"-szal. Az ilyen állítások puszta spekulációk, amelyek

az igazolhatóság minden határán túllépnek.

4. Különböző kutatók abból indulnak ki, hogy a Hieronymus által

említett evangélium esetében az apokrif Nazoreusok evangéliumáról

van szó, amelyből különböző egyházatyáknál töredékek találhatók.

Hennecke/Schneemelcher (L, 1987, 133. o.) nézete szerint az arámul

írott Nazoerus-evangélium „irodalmi jellegét tekintve a kanonikus

Mátéval szemben másodlagos; forma- és hagyománytörténeti, továbbá

nyelvi szempontból nem Ős-Máté, hanem a görög Máté-evangélium

továbbalakítása... Eszerint a terminus a quo Máté evangéliumának

megírása, a terminus ad quem pedig Hegeszipposz (180), aki elsőként

tanúsítja a Nazoreus-evangélium meglétét. Valószínűleg a H század

első felében keletkezett." Ha Hennecke/Schneemelcher állítása he-

lyes, akkor a Nazoreusok evangéliuma a görög Máté visszafordítása

arámra, és Máté eredeti jellegét tekintve semmiféle bizonyító erővel

nem bír. A kutatás állása persze itt is bizonytalan, és egyik irányban

sem lehet végső bizonyossággal érvelni.

5. Az újszövetségi iratok eredeti formáját illetően semmit sem bi-

zonyít a további 28 visszafordítás görögből héberre vagy arámra,

amelyeket az Őrtorony Társulat az ÚVF bevezetésében megemlít (11

kk.). A legrégebbi 1385-ből, a legújabb 1986-ból származik. Ha itt

alkalmanként beleteszik az Újszövetségbe a tetragrammot, akkor leg-

feljebb a „theosz" vagy ,Jcüriosz" szavaknak a megfelelő helyeken a

mindenkori fordító szerinti utólagos értelmezéséről van szó. Ugyanez

~66~

vonatkozik „a rejtélyes, sőt mondaszerű, vitatott zsidó-zsidókeresz-

tyén recenzensekre, ill. fordítókra: Theodotionra, Aquilára és

Symmachusra, akik 'szövegrevíziókat' végeztek a Septuaginta kora

keresztyénség általi használatának ellenreakciójaként" (v. ö. M.

Hengel, in: Hengel/Schwemer 1994,205 kk.).

6. Az Újszövetség szerzői természetesen ismerték az istenneveket

az Ószövetségből és a zsidó hagyományból, de nem a tatragrammot,

hanem a „küriosz" címet használták, amelyet a Septuagintából vettek

(v. ö. R. Hanhart, in: i. m. 8kk.), és tudatosan Istenre az Atyára és

Jézus Krisztusra alkalmazták, azért, hogy világossá tegyék a Fiú egy-

ségét az Atyával. Jézus Isten, Ő JHVH az Újszövetség kinyilatkozta-

tásának formájában. Ez az Újszövetség egyértelmű kijelentése. „Nyil-

vánvaló, hogy a Pál előtti hellenista gyülekezetből származik az isten-

tiszteleti hitvallásos megszólítás: Küriosz Iészousz... Jézus Úr. Ez a

hitvallás az egyik, ha nem éppen a legrégebbi keresztyén hitvallás.

Ezzel a megszólítással az újszövetségi gyülekezet Urának rendeli alá

magát, és ezzel a világ Urának is vallja (kozmokrátor, ld. Róm 10,9a;

lKor 12,3; Fii 2,11): Isten feltámasztotta Jézust a halottak közül, és

univerzális kürioszszá ... felmagasztalta. Ez úgy bontakozik ki, hogy

Krisztus uralkodik a föld minden királya felett, királyok királyának és

urak Urának nevezik (Jel 1,5; 17,17; 19,15 k). Jézus ugyanazokat a

méltósági címeket kapja, mint maga Isten (lTim 6,15; vö. Dán 2,47)

(Theol. Begriffslexikon zum NT 1977, 662. o.).

A Háromsággal kapcsolatos vitával részletesen foglalkozunk a kö-

vetkező fejezetben. Most még az ÚVF néhány további jellegzetessé-

gét szeretném bemutatni.

További jellegzetességek

A kritikus megfigyelőnek az ÚVF következő jellegzetességei tűn-

nek azonnal szembe: egészen szabad fordítások - félrefordításokig

menően, olyan szavak betoldása, amelyek nem találhatók a héber és a

görög szövegben és megváltoztatják annak értelmét, félrevezető láb-

jegyzetek és apparátusok, amelyek az Őrtorony-tanok alátámasztására

szolgálnak, kis- és nagybetű önkényes használata, például az isteni

67

Háromság (tagadott) személyeinél (szent lélek). Hamarosan több pél-

dát is említünk.

A szavak betoldásáról az Őrtorony Társulat így ír az ÚVF beve-

zetésében:

„Szögletes zárójelben [] közbeírt szavak szerepelnek, azért, hogy a

(német stb.) szövegben tökéletesebben adják vissza az értelmet, a

dupla szögletes zárójel [[ ]] az eredeti szövegben szereplő betoldásra

(interpolációra) utal" (ÚVF 9. o.).

Az egyik legfeltűnőbb példa erre Kol 1, ahol az Őrtorony Társulat

azon fáradozik, hogy Jézust teremtményként mutassa be „más" te-

remtmények mellett, és a görögben nem szereplő „más" szót beleil-

leszti: „Ő a láthatatlan Isten képmása, az egész teremtésben az első-

szülött" (Csia). „Őáltala teremtetett minden [egyéb dolog]. Minden

[egyéb dolog] őáltala és őérte teremtetett. Ő előbb volt minden [egyéb

dologinál, és minden [egyéb dolog] őbenne áll fenn" (v. ö. Érveljünk

az írásokból 144 k.).

A lábjegyzetek használatáról ezt mondja az Új Világ Fordítás:

„Ezenkívül a lábjegyzetek mutatják a német fordítás alapjául szol-

gáló szöveget, ha a német szöveg különbözik az eredeti szövegtől,

amennyiben olyan kéziratokat és fordításokat adnak meg, amelyek

eltérő olvasásmódot támogatnak. Ugyanígy a görög és héber szövegek

alternatív fordítási lehetőségeit is ajánljuk, más kéziratok és fordítá-

sok különböző olvasásmódjaival együtt" (ÚVF 9. o.).

Tehát régi és valószínűtlen olvasási módokat is idéznek, csak azért,

hogy támogassák az Őrtorony Társaság speciális értelmezését. Ehhez

még az eltérő és az elfogulatlan olvasó számára szokatlan fordítást

lábjegyzetekben vagy a még sajátságosabb, részletesebb függelékben

indokolják. Erre vegyük példának lMóz 1,2-t. E vers fordítása az

ÚVF-ban a következőképpen hangzik:

„A föld kietlen és puszta volt, a mélység fölött sötétség volt" (új

protestáns fordítás), de „Isten tevékeny ereje mozgott ide-oda a vizek

felszíne felett" (vö. „Kell-e hinned a Háromságban?", 20. o.).

A Háromság elvetése miatt Jehova Tanúi kerülik a személyes „lé-

lek" fogalmát, helyette a „tevékeny erő" személytelen körülírást hasz-

nálják. Az ÚVF lábjegyzet-kommentárja így nyilatkozik erről:

68

„A ruach szót nem mindig 'szellemnek' fordítják, hanem szélnek,

vagy más kifejezésekkel is, amelyek láthatatlan tevékeny erőt jelöl-

nek" (ÚVF 17. o.).

A Függelékben (1.624 kk.) a szöveg szokatlan fordításait, értelme-

zéseit és változtatásait részletesebben kommentálják. Lényeges cím-

szavak: „lélek, seol, hádész, gyehenna, tartarosz, parúzia, kínzócölöp

(kereszt helyett), valamint „Jehova" (gyakran ,Jcüriosz" helyett). A

bibliai tanítás ezzel összefüggő megváltoztatását a következő fejeze-

tekben részletezzük..

Erich Brüning egykori Jehova Tanúja ,JSind Zeugen Jehovas noch

Christen?" (Keresztyének-e még Jehova Tanúi) című könyvében arra

figyelmeztet, hogy az ÚVF hasonlóságokat mutat a spiritiszta

Johannes Greber 1936-os Újszövetség-„fordításávaF\ Bár a mai Őr-

torony-hívők megpróbálnak elhatárolódni Grebertől és a spiritizmus-

tól (ld. pld. Őrtorony 1983. júl. 1. 31. o.), fordításaikban korábban

egyenesen hivatkoztak Greberre, mint Brüning bizonyítja, a párhuza-

mok, különösen is a háromságtan tagadásánál és az abból adódó „for-

dításoknál" félreismerhetetlenek. Jézust nem ismerik el istennek a

Háromság második személyeként, hanem „egy Isten", „egy szellem",

„egy hatalmas", „egy szószóló" és hasonló; tehát pusztán úgy tekintik,

mint a teremtett szellemi („angyali") világból való lényt (vö. Brüning

1994,45kk.,88kk.).

A Brüning idézte számtalan párhuzam közül elégedjünk meg ket-

tővel. Greber így „fordítja" Jn 1,1-et: „...a Szó egy isten volt", az ÚVF

pedig: „...és isten volt a Szó." Kol 1,17-et Greber így „fordítja":

„Minden más teremtmény előtt jött létre", az ÚVF-t („minden [egyéb

dolog] előtt való") pedig már láttuk.

Az Őrtorony Társulat nagyon szabad fordításai arra szolgálnak,

hogy belevigyék tanaikat a Bibliába, a szembenálló tanokat, például a

Háromságot pedig kitöröljék. Hyen szabad és. részben kifejezetten

hamis fordítások például:

lTim 4,1 „to pneuma legei" azt jelenti: „A lélek/Lélek mondja."

Az ÚVF-ban: „Az ihletett kijelentés mondja." A „ruach"-ot és a

„pneuma"-t más helyeken is ismételten „tevékeny erőként" és „ihle-

tett kijelentésként" írják körül, azért, hogy minden gondolatot kikap-

csoljanak a Szentlélek személy voltáról (ld. az „Isten" című részt).

~69~

Róm 10,10: ,Jcardia piszteuetai" azt jelenti: „szívvel hisz". Az

ÚVF-ban:"Szívvel gyakorlunk hitet." Itt a „hitet" Jehova Tanúi több-

lépcsős „üdvösségre vezető útjának" egyik cselekedetévé redukálják,

(ld. az „Üdvösség" című részt).

Róm 10,13: „Mindenki, aki az Úr nevét segítségül hívja, üdvözül.

Az UVF-ban: „Mindenki, aki segítségül hívja Jehova nevét, megme-

nekül" (ld. még az „Isten „című részt).

Róm 11,25: „A megkeményedés (porószisz) Izraelnek csak egy ré-

szét érte." Az UVF-ban: „A felfogóképesség eltompulása Izrael részé-

ről csak addig következett be..."

lKor 1,18: „A keresztről szóló beszéd (ho logosz tou sztaurou)

bolondság..." Az ÚVF szerint: „A kínoszlopról való beszéd..." (ld.

még az „Üdvösség" című részt).

2Pt 3,4: „Hol van az ő eljövetelének ígérete?" (hé epangelia tesz

parousziasz autou)! Az UVF-ban: „Hol van az ő megígért jelenléte?"

2Pt 3,12: „...akik várjátok és siettetitek az Isten napjának eljövetel-

ét" (tén parouszian tesz tou theou hémerasz). Az ÚVF-ban teljesen

ellentmondásos:"...amennyiben Jehova napjának jelenlétét várjátok,

és szilárdak vagytok az értelemben" (ld. még a „Végső dolgok" című

részt).

Az elmondottak alapján - a további bemutatás újabb példákkal fog

szolgálni a bibliai kijelentések elferdítésével kapcsolatban -, csatla-

kozom a stuttgarti ,JEvangelische Zentralstelle für Weltanschauungs-

fragen" (Protestáns Világnézeti Központ) megítéléséhez, amely az

Őrtorony Társaság Új Világ Fordítását „a keresztyénség története

folyamán a Biblia egyik legsúlyosabb hamisításának" mondja (vö.

Idea-Spektrum 1986. febr. 1.).

70

ISTEN

Ebben a fejezetben a következő kérdésekről lesz szó: Kicsoda Is-

ten? Kicsoda Jézus Krisztus? Kicsoda a Szentlélek? Az Istenről szóló

tanítással együtt tárgyaljuk a krisztológiát és a pneumatológiát is, mert

ez központi téma a Jerova Tanúival a Szentháromságról folytatott

vitában. A krisztológiával a szótériológiával (üdv- és megváltástan)

kapcsolatban ismét foglalkozunk.

A „Jehova" név

Az Istenről szóló tanítás vizsgálatának kezdetén már az előző feje-

zet végén említett istennév-kérdés áll. Jehova Tanúi számára, mint

saját elnevezésük is mutatja, fontos szerepe van a névnek. A

tetragrammot (JHVH) „Jehová"-nak fordítják, bár bevallják, hogy ma

senki sem tudja teljes bizonyossággal, hogyan ejtették ki eredetileg

Istennek a nevét (vö. Az ISTENI NÉV, amely mindörökké fennmarad,

8. o.). Majd:

„Jóllehet sok fordító a Jahve kiejtést részesíti előnyben, az Új Vi-

lág fordítás és még sok más fordítás is a Jehova kiejtési formát hasz-

nálja, mivel már évszázadok óta ezt szokták meg az emberek... De ez

azt jelenti, hogy helytelen, ha valaki a Jahve alakot használja? Egyál-

talán nem! Csupán arról van szó, hogy a Jehova név már könnyebben

jön az olvasó ajkára, mivel a legtöbb nyelven ez honosodott meg. A

lényeg mindenesetre az, hogy használjuk ezt a nevet, és hirdessük azt

másoknak" (i. m. 10 k).

Ugyanebben a brosúrában még egyszer foglalkoznak azzal a kér-

déssel, hogy a zsidók miért hagyták abba Isten nevének kimondását. A

válasz így hangzik:

„Valószínűleg, vagy legalább részben talán azért is, mert a harma-

dik parancs szavait rosszul értelmezték: 'Jehova, a te Istened nevét

méltatlanul fel ne vedd!'" (2Mózes 20,7). Lehetséges, hogy a Kr. u. I.

századi neoplatonista filozófia befolyásolta őket, például Alexandriai

71

Philo tanítása a világfelettiről. „Philón tanítása szerint Isten 'meghatá-

rozhatatlan', 'megismerhetetlen', ennélfogva meg sem lehet őt nevez-

ni" (i. m. 14. o.).

A Biblia azonban arra szólít fel, hogy segítségül hívjuk a nevet:

„Mindenki, aki az Úr (görögül küriosz) nevét segítségül hívja, üdvö-

zül" (Róm 10,13). Jehova Tanúi idézik ezt a helyet, és megkérdezik:

„...vajon azt kell következtetnünk, hogy Pál a fenti szavakban Jézusról

beszélt?" (i. m. 26. o.) - ami kézenfekvő a teljes bibliai összefüggés

alapján. Erre azt válaszolják:

„Nem, semmiképpen! A Róma 10,13. vers alatt közölt idézet a

Károli fordításban utal a Joel 2,32. versére a Héber Iratokban. Ha

kikeressük ezt az írásszöveget, azt találjuk, hogy Pál tulajdonképpen

Joel szavait idézi a Rómaiakhoz írott levelében; és Joel az eredeti

héber szöveg szerint ezt mondta: 'Mindaz, aki segítségül hívja Jehova

nevét, épségben megmenekül" (Új Világ fordítás). Igen, Pál értelme-

zése szerint itt Jehova nevét kell segítségül hívni. Noha hinnünk kell

Jézusban, mégis megmentésünk Isten nevének helyes értékelésével

kapcsolódik össze.

Ez a példa is szemlélteti, hogy Isten nevének szándékos kihagyásá-

val mennyire összekeveredett sok ember tudatában az, hogy kit kell az

Úr szón érteni: Jehovát-e vagy Jézus Krisztust? Nem vitás, hogy

nagymértékben ennek tulajdonítható a háromság tanának a kialakulása

is!" (uo.)

Itt háromféle dolgot állítanak. Először: A megmentő név segítségül

hívása nem Jézus Krisztusra vonatkozik. Másodszor: Jézust és Jehp-

vát szigorúan meg kell különböztetni, egymástól távoltartani. Har-

madszor: Üdvösségünk a Jehova név használatától függ. Mindhárom

állítás hamis.

Róm 10 összefüggése pedig világosan arra utal, hogy itt a Jézus

Krisztus által való megmentés a fo kérdés. Bár a 13. vers tényleg Joel

3,5-öt idézi, de az isteni megjelöléseket a Római levél és az egész

Újszövetség tudatosan Jézus Krisztusra vonatkoztatja. Róm 10-ben

így felbukkan a már az előbbi részben említett őskeresztyén hitvallás:

,Jcüriosz Iészousz" (Jézus Úr". „Ha tehát száddal Úrnak vallód Jézust,

és szíveddel hiszed, hogy Isten feltámasztotta őt a halálból, akkor

üdvözülsz" (Róm 10,9).

72

Ha az Őrtorony Társulat a ,Jküriosz"-t Róm 10,9-ben „Úr"-ral,

Róm 10,13-ban viszont „Jehová"-val adja vissza, akkor itt az a fordítói

önkény működik, amelyet az előző fejezetben bemutattam. A görög

Újszövetségben mindkét helyen ,Jcüriosz" áll, és egyetlen kézirat sem

létezik, amelyben más lenne. Ha azonban az Őrtorony Társulat Jóel

3,5 alapján feltétlenül Róm 10,13-ba szeretné tenni a tetragrammot,

abból éppen arra lehet következtetni, amit Jehova Tanúi el akarnak

kerülni, vagyis, hogy Róm 10 a JHVH és Jézus közötti identitást álla-

pítja meg.

Az Őrtorony Társulat azonban nem tud és nem akar erre a követ-

keztetésre jutni, mert vitatja Jézus istenségét (ld. később). Ha Jézus

számukra (a szó bibliai-hagyományos) értelmében nem Isten, akkor

nem is hozhat valódi megváltást. Ezzel Jehova Tanúi számára a , Je-

hova-név" segítségül hívása az üdvösséghez szükséges. „Az igazság,

mely örök élethez vezet" című könyvben ezért ezt követelik:

„A lényeg ... nem az, hogy miként ejted ki az isteni nevet, a

'Jahveh', 'Jehova' vagy valamely más módon, amint az a te nyelveden

szokásos. A helytelen azonban az, ha nem használod ezt a nevet. Mi-'

ért? Mivel azok, akik nem használják, nem azonosíthatók azokkal,

akiket Isten kiválasztott, hogy egy néppé legyenek 'az ő neve számá-

ra'."

Az Őrtorony Társulat bibliai lexikonában a „Jehova" címszó alatt

„a név megszenteléséről és igazolásáról" beszélnek, és azt fejtegetik,

hogy „Jehova nevének megszentelésétől függ a béke és az egyetértés,

sőt az egész univerzum és lakóinak jóléte" (Segítség a Biblia megérté-

séhez 752. o.)

Bizonyára helyes, ha segítségül hívják és tiszteletben részesítik

Isten nevét. „A bibliai kinyilatkoztatás alapvető és nélkülözhetetlen

jellegzetességeihez tartozik, hogy Isten nem névtelen, hanem saját

tulajdonneve van, amelyen megszólítható és -szólítandó" (Theolo-

gischer Begriffslexikon zum Neuen Testament = Újszövetségi Teoló-

giai Fogalmi Szótár, TBLNT H/1977 959. o.). A név e segítségül hí-

vásakor azonban két veszély fenyeget: először a név dologiasítása

(tárgyiasítása), amelyet mint valami tulajdont gondoznak, ami azzal a

veszéllyel jár, hogy mágikus automatizmusként és az üdvbiztonság

garanciájaként visszaérnek vele (így elvész Jahve szuverenitása és

szabadsága). Másodszor: nem veszi figyelembe, hogy a név kinyilat-

koztatása is előrehaladt az üdvtörténet folyamán (JHVH-tól Krisztu-

sig). Mindkét veszély utolérte Jehova Tanúit.

Ők „Jehova népének" tekintik magukat, az üdvösség új népeként,

amely a Jehova nevet viseli és használja. Aki ehhez a néphez tartozik

és benne marad, megmentettnek számít. A Jehova név használata

biztosítja neki a kizárólagosságot és ezzel az üdvösséget is (legalábbis

az 193 l-es Columbus-i kongresszus óta, ld. ott). Az isteni névnek ez a

leszűkítése a szektára azonban nem más, mint csúnya visszaélés. A

zsidók - részben valóban túlzásba vitt - félelmének helyére, hogy

szájukra vegyék Isten nevét, Jehova Tanúinál az ellenkező mágikus

félelem lépett: az attól való, hogy ne használják. Isten azonban nem

hagyja magát egyetlen szektára leszűkíteni, amely az állítólagos „Je-

hova" nevet az üdvösség automatizmusaként használja. Az „Újszövet-

ségi Teológiai Fogalmi Szótár" találóan állapítja meg:

„...Jahve neve a kinyilatkoztatás ajándéka, amely fölött az ember

nem rendelkezhet... A név szuverén marad, ahogyan Jahve maga is".

Ahol nem figyelnek erre, ott „Jahve neve...önálló hatalommá válhat,

amelynek használatával a kegyes védelemre és segítségre talál. ...

Jahve neve (majdnem) Jahve hiposztázisa (ábrázolása) lesz... Azt a

helyet foglalja el, ahol a kultuszi kép állott más vallásokban" (TBLNT

11/1977 959. o.)

Nem a mindenható Istent és Atyát kell nevének segítségül hívásá-

val „igazolni", hanem ő igazítja meg a hozzá térő bűnöst, Fiának he-

lyettesítő odaadásával a kereszten: „Mármost ahogyan egynek a vétke

lett minden ember számára kárhozattá, úgy lett egynek az igazsága

minden ember számára az élet megigazulásává" (Róm 5,18, ld. az

„Üdvösség" című részt).

A második veszélyt, a név üdvtörténeti kifejtésének elhanyagolását

az Őrtorony Társulat ama görcsös kísérlete mutatja, hogy mindenkép-

pen elkerülje Jahve (Jehova) és Jézus azonosítását. Isten azonban az

Újszövetségben éppen Jézusban nyilatkoztatta ki magát, és az ő mű-

vével alapozta meg az üdvösséget. , Jézus" etimológiailag azt jelenti:

,Jahve a Megmentő/Segítő/Segítség". Ezért szabad és kell nekünk

keresztyénekként Jézus nevét imádságban segítségül hívnunk -, és

általa, Istenfiú által Istent, az Atyát dicsérnünk.

~74~

„Jézus életének és művének teljessége nevében mutatkozik meg

(Mt 1,21). Viseli a kapott fiúi nevet (Zsid 1,4 k), neve 'Isten Igéje'

(Jel 19,13; v. ö. Jn 1,1). Isten Úr neve az Ő neve is lesz (Fii 2,9k; Jel

19,16)... Jézus nevébe bele van foglalva az üdvösség benne kinyilat-

koztatott valóságának egész tartalma (Csel 4,12; lKor 6,11). Isten

parancsa az, hogy higgyünk Fiának nevében (Un 3,23; 5,13), ami azt

jelenti, hogy hiszünk Jézus messiási küldetésében (Jn 3,18). Aki hisz

az ő nevében, elnyeri a bűnök bocsánatát (Csel 10,43; Un 2,12), azé

az örök élet (Jn 20,21; Un 5,13), elkerüli az ítéletet (Jn 3,18)...Aki

segítségül hívja az Úr nevét, az a gyülekezethez tartozik (Csel

9,14;lKor 1,2), és üdvözül (Csel 2,17-21; Róm 10,13). Erről a névről

kapták nevüket a keresztyének. Ez az a „szép név", amelyről a ke-

resztyéneket nevezik (Jk 2,7). A beteljesülés ajándékaihoz tartozik,

hogy a győztesek a Bárány nevét fogják viselni (Jel 3,12; 14,1; 22,4)

(TBLNTII/1977,962.0.).

Ha az üdvösségnek és az ígéreteknek arra a teljességére tekintünk,

amelyek Jézusban és nevében vannak, akkor nagyon szegényesnek

kell tartanunk az Újszövetség kinyilatkoztatása előtti időbe történő

visszaesést, ahogyan ez az Őrtorony-híveknél történik. „Nagy dolog,

ha valakit a saját nevén szólíthatunk. Ez közösséget teremt. De még

több, ha 'Atyát' szabad mondanunk. Ez fiúságot jelent. Az, hogy Isten

Jézus Krisztussal mondatja: Atyánk akar lenni, megnyitja ututnkat

Isten szívéhez" (Twisselmann 1992, 25. o.).

Szentháromság - igen vagy nem?

Folytassuk a Szentháromság kérdésével. Egy-e Isten, vagy hároml

A legegyszerűbben így lehet feltenni a kérdést. Jehova Tanúi minden-

esetre helyesen felelnek azzal, hogy Isten egy. Csak éppen - milyen is

ez az egység?

„Elohim"

Az Őrtorony Társulat bibliai lexikonában a „Elohim" címszó alatt

először azt állapítja meg, hogy a héber ,JElohim" szó pusztán nyelvta-

75

nilag többesszámú alak. Szó szerint „istenek"-et jelent. Jehova Tanúi

azonban helyesen mutatnak rá, hogy az „Elohim" ott, ahol a teremtő

Istenre, Izrael Istenére vonatkozik, egyesszámú állítmánnyal, tulaj-

donságokkal szerepel. („Elohim teremtette", „Elohim szólt" stb.). E

megfigyelések szerint Elohim ezekben az esetekben nem lehet szám-

szerű többesszám (más, ha az „elohim" angyali lényeket, emberek

bíráit stb. jelöli). Akkor viszont milyen többesszám? A „szenthárom-

sági többesszámot" (Atya, Fiú, Szentlélek Elohimként nyilatkoztatja

ki magát) Jehova Tanúi előítéletük miatt magától értetődően kizárják.

Ehelyett „felséges, dicsőséges, gazdagságos többesszámot" feltételez-

nek , Jehovára alkalmazva az 'Elohim'-ot a fenség, dicsőség, gazdag-

ság értelmében használják" (Segítség a Biblia megértéséhez 354 k.).

Meg kell itt jegyeznünk, hogy ez a magyarázat semmiképpen sem

egyértelmű. Igaz, hogy a teremtő Istenre tekintve nem zárható ki a

„felséges többes". Más értelmezési lehetőségek (plurális delibera-

tionis, plurális amplitudinis vagy plurális trinitatis - tanácskozó, ma-

gasztos vagy szentháromsági többesszám) is hasonlóképpen valószí-

nűek. Mindenesetre figyelni kell arra, hogy a szentháromsági többes -

például lMóz 1,26-ra tekintettel - az óegyház korától a XX. századig

(Kari Barth) az „Elohim" klasszikus jelentésének számított. Az ószö-

vetséges Claus Westermann persze a „plurális deliberationis"-ért mint

az önmagával való tanácskozás stílusformájáért szállt síkra, és a (Je-

hova Tanúi által kedvelt) felséges többesre tekintettel írja: „Általáno-

san feladták azt a korábbi magyarázatot, hogy itt plurális majestatis-

ról (felséges többes) lenne szó, mivel ilyen nincs a héber igében"

(Westermann 1976, 200. o.).

„Értelmetlen"

Nézzük meg az Őrtorony Társulat további érvelését. A Szenthá-

romságtan elleni legfontosabb érveket a „Kell-e hinned a Háromság-

ban?" című brosúrában foglalták össze (a továbbiakban: „Három-

ság"). Ebben mindenekelőtt hangsúlyozzák: „Isten egy, nem három."

Az olyan igehelyeket mint az első parancsolat („Ne legyenek más

isteneid rajtam kívül" - 2Móz 20,3) és a s'ma Jiszraél [„Halljad

Izrael, az Úr a mi Istenünk, egy(edül az) Úr - 5Móz 6,4] - minden-

~76~

képpen helyesen - a monoteizmus (egyistenhit) mellett sorakoztatják

fel.

A monoteizmusból azonban arra következtetnek, hogy nem létez-

het Szentháromság. Hiszen a Szentháromság azt jelentené, hogy há-

rom Isten lenne, ez pedig nem csak a bibliai kinyilatkoztatásnak, ha-

nem az emberi értelemnek is ellentmondana. Jehova Tanúi azt írják,

hogy a szentháromságtan „az emberi ész számára felfoghatatlan. „So-

kan, akik elfogadják a Háromságot, ugyanígy vélekednek" (Három-

ság, 4. o.).

Jehova Tanúi ezzel az „ész"-érvvel különös társaságban találják

magukat: egyrészt egyazon oldalon a racionalista filozófiával és teo-

lógiával, továbbá az iszlámmal, amely szintén vitatja a Háromságot és

harcol ellene. Ha felismerjük ezt, akkor a - kifejezetten katolikus és a

vallások ökumenéjéért (!) síkraszálló - teológustól származó idézet a

- különben antikatolikus és antiökumenikus - Őrtorony Társulat

egyik írásában már nem annyira meglepő. A „Háromság-irat" 4. ol-

dalán Hans KüngrChristentum und Weltreligionen (Kereszténység és

világvallások) című könyvéből egyetértéssel idézi az alábbi szakaszt:

„Még egy jól értesült mohamedán sem tudja egyszerűen követni,

miként a zsidók sem tudták mind ez ideig felfogni a Háromság lénye-

gét... A Háromság dogmájában az egy isten és három létmódja közötti

különbségtételek sem tudják meggyőzni a mohamedánokat..." (4. o.).

Az Őrtorony Társulat érvelésében ismételten racionalista gondo-

latokkal találkozunk, ahogyan itt is. Mit mondjunk a szentháromság-

tan „felfoghatatlanságáról" és végeredményben „értelmetlenségéről"

szóló szemrehányásra?

A magam részéről a szentháromságtant nem értelmetlennek, ha-

nem „értelem felettinek": a természetes emberi értelmet meghaladó-

nak tartom. Isten sohasem nyilatkoztatta ki nekünk legbensőbb lényét

úgy, hogy minden titkot teljes mélységében megismerjünk. Az, amit

mi teremtményi értelmünkkel nem tudunk a legpontosabban kiszá-

molni, attól még létezhet. Isten felfoghatatlanságát a Biblia újra meg

újra hangsúlyozza (Jób 38k; Ézs 40,13; Róm 11,33-36; lKor 2 stb.).

Isten azonban mégis kinyilatkoztatta azt, ami megmentésünkhöz szük-

séges (v. ö. Jn 20,30 k). Éppen Jézus keresztje, a legmélyebb meg-

aláztatás helye egyúttal a kinyilatkoztató Isten legmélyebb elrejtettsé-

gének helye („Én Istenem, én Istenem, miért hagytál el engem?" - Mt

27,46; vö. lKor 1,18 k) és az üdvösség forrása.

Isten sohasem követelte meg tőlünk, hogy önmagában kikutassuk

istenségét, vagy gondolataiba belelássunk, de éppen Jehova Tanúi

hivatkoznak mindig az emberi értelemre, hogy kitalálják, mit gondol,

mit tervez Isten, és mi a legbensőbb lényege. Olyan kikutathatatlan

isteni titok, amelyet „csak hinnie kell" az embernek, számukra nem

létezik.

Bár az isteni Szentháromság emberi értelemmel nem ragadható

meg a végsőkig, vannak azonban magyarázási kísérletek, például a

mindennapi tapasztalatokkal és tárgyakkal való összehasonlítás. A

Szentháromság szemléltetésének klasszikus példájaként a háromszö-

get említhetjük. A háromszögnek három szöge van, mégis egy. A há-

rom személy (Atya, Fiú, Szentlélek) lényege szerint elválaszthatatla-

nul összetartozik, akkor is, ha kifelé különbözőképpen nyilatkoznak

meg. Tertullianus egyházatya fogalmazta meg -, sajnos a „szubsztan-

cia" kifejezés miatt félreérthetően: „una substantia, trés personae"

(egy lényeg, három személy).

Ha Jehova Tanúi racionalista érvekkel harcolnak a szenthárom-

ságtan ellen, akkor következetlenül cselekszenek, hiszen elvileg nem

zárják ki (a Biblia radikális kritikájának és „mitológiátlanításának"

híveivel ellentétben) a csodát és a természetfelettit. Az 1995-ben ki-

adott „Ismeret, amely örök életre vezet" című Őrtorony-irat ezt

mondja Jézusról:

„Amikor Isten szent szelleme hatalmat adott neki arra, hogy cso-

dákat tegyen, ő könyörületesen meggyógyította a betegeket, a sántá-

kat, a nyomorékokat, a vakokat, a süketeket, a leprásokat (Mt 8:2-4;

15:30). Jézus éhes emberek ezreit látta el élelemmel (Mt 15:35-38).

Lecsendesített egy vihart, amely barátai biztonságát veszélyeztette

(Mk 4:37-39). Sőt még halottakat is támasztott (Jn 11:43.44). Ezek a

csodák a történelem jói megalapozott tényei" (40. o.).

Az Őrtorony Társulat híveitől azt kell kérdeznünk: Ha annyira bíz-

nak Istenben, hogy ilyen csodákat művel, vagy lehetővé tesz, akkor

miért nem bíznak három-egyben létezésének csodájában?!

Jehova Tanúi maguk is érzik, hogy a racionalista érv nem elegen-

dő. Ezért azt is állítják, hogy a szentháromságtan bibliátlan.

~78~

„Bibliátlan"

Milyen „bibliai érveket" hoznak fel Jehova Tanúi - a „racionaliz-

mus" érvén túl - az isteni Háromság ellen? Részletesen idézem az írás

leglényegesebb kijelentéseinek összeállítását „Az igazság, mely örök

életre vezet" című kiadványból:

„Az időszámításunk szerinti körülbelül nyolcadik századából

származó Athanasius féle hitvallás azt mondja, hogy az Atya, a Fiú és

a Szent Lélek /Szellem) mindhárom együtt egylényegű Isten, mindhá-

rom örökkévaló (s ezért nincs kezdetük), és mind a három mindenha-

tó, így ebben a hitvallásban azt is olvassuk, hogy 'a háromságban

nincs első vagy utolsó? egyik sem nagyobb vagy kisebb a másiknál'.

Ésszerű-e ez a tanítás? Még fontosabb kérdés: Összhangban van-e a

Bibliával?

Ez a tantétel ismeretlen volt a héber próféták és a keresztény

apostolok előtt... így az első keresztények, akiket Jézus Krisztus köz-

vetlenül tanított, nem hitték, hogy Isten 'háromság' lenne.

Amikor Jézus a földön volt, bizonyosan nem volt egyenlő az Aty-

jával, mert ő maga mondta, hogy vannak dolgok, amelyeket sem ő,

sem az angyalok nem tudnak, csak egyedül Isten (Mk 13:32). Azonkí-

vül ő az Atyjához imádkozott segítségért, amikor megpróbáltatás alatt

volt (Lk 22:41.42). Máskor ő maga mondta: 'Az én Atyám nagyobb

nálam' (Jn 14:28). Ezért beszélt Jézus az Atyjáról, mint 'az én Iste-

nem'-ről és mint 'az egyedül igaz Isten'-ről. - János 20:17; 17:3.

Miután Jézus meghalt, Isten újra életre támasztotta és nagyobb di-

csőséget adott neki, mint amilyennel azelőtt rendelkezett. Jézus azon-

ban még mindig nem volt egyenlő a mennyei Atyjával. Honnan tudjuk

ezt? Onnan, hogy az ihletett Szentírás később megállapítja, hogy Isten

még mindig 'feje a Krisztusnak' (lKor 11:3). A Biblia tehát azt

mondja, hogy Jézusnak mint Isten felkent királyának addig kell ural-

kodnia, míg Isten az összes ellenségeit az ő lábai alá veti, s hogy azu-

tán 'maga a Fiú is alávettetik annak, aki neki mindent alávetett, hogy

az Isten legyen minden mindenben' (lKor 15:28). Világos tehát, hogy

Jézus Krisztus még a feltámadása után sem egyenlő az - atyjával.

De nem mondta-e Jézus egyik alkalommal: 'Én és az Atya egy va-

gyunk?' (Jn 10:30) Igen, ezt mondta. Ezek a szavak azonban egyálta-

Ián nem jelentenek 'háromságot', mivel ő csak kettőről s nem három-

ról mondta, hogy egyek... Amit Jézus ezzel a kifejezéssel mondani

akart, azt később maga tette világossá, midőn azért imádkozott, hogy a

követői 'egyek legyenek', miként ő és az Atya 'egyek' (Jn 17:22).

Jézus és az Atyja 'egyek' abban, hogy Jézus teljesen összhangban van

Atyjával...

A 'szent szellem', az úgynevezett 'harmadik személy', mint már

láttuk, nem személy, hanem Isten láthatatlan ereje-

Mit mutatnak tehát a tények a háromságtant illetően? Sem a 'há-

romság' vagy 'szentháromság' szónak, sem ilyen gondolatnak még a

legcsekélyebb nyoma sincs Isten Igéjében, a Bibliában. Ez a tanítás

nem Istentől származik. Ámde bizonyára érdeklődéssel vesszük tudo-

másul, hogy ... az ősi Babilonban a pogányok hittek ilyesmit; a való-

ságban ezek nemcsak egy, hanem több háromság istent imádtak" (22-

25. o.).

Eddig az idézet „Az igazság, mely örök élethez vezet" című

könyvből. Még egyszer összefoglalom Jehova Tanúinak lényeges

nézeteit a Szentháromságról, és vázolom elképzelésüket Jézus Krisz-

tusról és a „szent szellemről" (kisbetűvel!), különböző kiadványaik

alapján.

Jehova Tanúi abból indulnak ki, hogy a szentháromságtanban há-

rom isten tisztelnek: Atya Fiú, Szentlélek. Ezért a Sátán a szenthá-

romságtan szerzője, amely ezt Jehova megszégyenítésére hozta a vi-

lágba. Jézus emberré lett arkangyal („Mihály"), és ebben az értelem-

ben egy (azaz egyik - a kiadó) isten, „egy istenfiú", „egy hatalmas

isten", de nem maga „a mindenható Jehova Isten". Ő Isten első és

közvetlen teremtménye („teremtetett, nem nemzetett"), így volt kez-

dete, és - csak ebben a formában - a teremtés közvetítője minden

„más, egyéb" teremtmény számára. A „szent szellem" nem más, mint

Isten láthatatlan, tevékeny ereje, amelyet akaratának végrehajtására

használ, de semmiképpen sem Istennel azonos személy. Ezek a néze-

tek nagyon hasonlítanak az ariánusok óegyházi szektájának gondolko-

dásához.

80

JK szent Szellem - Isten tevékeny ereje"

A „szent szellemről" Joseph Franklin Rutherfordnál „Isten hárfája"

című könyvében ezt olvassuk: „A szent szellem Jehova láthatatlan

ereje és energiája, láthatatlan befolyása. Isten szent, ezért ereje, ener-

giája és befolyása szent" (91. o.).

Hasonlóan jellemzi Isten Lelkét a „Kell-e hinned a Háromság-

ban?" című Őrtorony-irat, eszerint „irányított erő", sőt az elektromos

áramhoz hasonlítja:

„A Bibliában a 'szent szellem' kifejezés az az irányított erő, ame-

lyet Jehova Isten sokféle módon felhasznál szándékának megvalósítá-

sára. Bizonyos értelemben hasonlítható az elektromos áramhoz, va-

gyis olyan erő, amely sokféle formában képes működni.

Az lMózes 1:2-ben a Biblia kijelenti, hogy 'Isten tevékeny ereje

['szelleme' (héberül: ru'ach)] mozgott ide-oda a vizek felszíne felett'.

Itt isten szelleme az ő tevékeny erejeként vett részt a föld megformá-

lásában."

A Lélek elektromos áramhoz hasonlítása nem csak Jehova Tanúi-

nál fordul elő, hanem az okkultizmusban és a spiritizmusban is, akik-

kel istenképük következtében Jehova Tanúinak több közös vonásuk

van, mint amennyit észre akarnak venni. A spiritiszta Jophannes

Greberrel való érintkezési pontokra már rámutattunk. A tárgyiasított

lélekfogalomnak is ezoterikus gyökerei vannak, és nagyon hasonlít az

„életerőhöz", amely a különböző ezoterikus rendszerekben eltérő

néven fordul elő.

Az okkultizmus és a spiritizmus számára az egész valóság szelle-

mi-energiai erőtér. Ebben az ásványok, a növények, az állatok, az

emberek világa, továbbá „Isten" és „az isteni" csak az életenergia

különböző szintjét mutatja. Ez az életenergia vagy életerő az egyes

vallásokban vagy világnézeti-vallási rendszerekben különböző nevet

visel -, mégis ugyanarról van szó: „a világosság bukott angyalának

világából" (2Kor 11,14) származó erő. Lehet világéter (F. A.

Mesmer), od-erő (K. von Reichenbach), jeszód (kabbala), máná (Poli-

nézia), baraka (szufizmus), ka (Egyiptom), esi (taoizmus), prána (hin-

duizmus) stb. (vö. Ruppert 1990,90 kk.).

81

Jehova Tanúi azonban nem tudnak mit kezdeni azzal a megfigye-

léssel, hogy a Biblia személyként szól a Szentlélekről: beszél (Csel

13,2; 21,11), gondolkodik (Csel 5,3; 15,28), tanít (Lk 12,12; Jn

14,26), adományokban részesíti az embereket (lKor 12,11), és ismeri

a jövőt (Csel 21,11). Megszomorodhat (Ézs 63,10; Ef 4,30), megcsal-

hatják (Csel 5,3) és káromolhatják (Mt 12,31). Keresi az emberek

közösségét (2Kor 13,13). Szállást vehet az emberben, és el is hagy-

hatja, ha az ember megreked a bűnben (Zsolt 51,13; Lk 11,13; Csel

2,4; lKor 6,19). Isteni tulajdonságai vannak: mindentudás (lKor

2,10k), teljhatalom (Lk 1,35-37) és örökkévalóság (Zsid 9,14). Olyan

névvel bír, amelyre meg lehet keresztelkedni (Mt 28,19). Vigasztaló

(Paraklétosz), aki Jézust eltávozása után helyettesíti (Jn 16,7-17), és

aki szeret minket (Róm 15,30).

Az Őrtorony Társulat ide vonatkozó „ellenérvei" rendkívül gyen-

géknek tűnnek. Először egy kevésbé ismert katolikus (!) teológusnál

találnak menedéket:

„Dehát nincsenek-e a Bibliában olyan versek, amelyek a szent

szellemről úgy beszélnek, mintha személy lenne? Vannak, de jegyez-

zük meg, mit mond erről egy katolikus teológus, Edmund Fortman a

The Triune God (A háromszemélyű Isten) című könyvében: 'Bár ezt a

szellemet gyakran személyre utaló szavakkal írják le, valójában telje-

sen világosan kitűnik, hogy a [Héber Iratok] szent írói sohasem értel-

mezték vagy ábrázolták ezt a szellemet különálló személynek'" („Há-

romság" 21. o.).

Fel kell tennünk a kérdést, honnan akarja ezt Fortmann tudni. Ha

elfogulatlanul olvassuk az előbb idézett bibliai helyeket, akkor tagad-

hatatlanul a Szentlélek személyes jellemzőibe ütközünk. Jehova Tanúi

azonban ezzel szemben is elővesznek egy érvet:

„A Szentírásban nem szokatlan, hogy egy tárgy vagy fogalom meg

van személyesítve. A bölcsességről azt olvassuk, hogy fiai vannak (Lk

7:35). ...ennélfogva a szent szellem sem válik szellemszeméllyé a

megszemélyesítés által" (i. m. 21k).

Erre a következőket válaszolom: A Biblia valóban megszemélyesít

ilyen fogalmakat, mint „bölcsesség", „bűn" és „halál". Ez a tény

azonban nem szól az ellen, hogy emellett valódi személyek is vannak,

82

mint például a Szentlélek, természetesen valódi személyes jellemzők-

kel.

Ha az ilyen fogalmak mint bűn stb. megszemélyesítésénél nem

stíluseszközről lenne szó, mondhatnánk: A „visszaélés" nem szünteti

meg a használatot (azaz, a valóságos személyek személyként való

megjelölését).

Jehova Tanúi ennyitől még nem adják meg magukat. Ezt írják:

„Még azokban a bibliai szövegekben is, ahol a szent szellem szól,

egyéb szövegekből kitűnik, hogy ezt vagy embereken vagy angyalo-

kon keresztül teszi (Mt 10:19.20; Csel 4:24.25; 28:25; Zsid 2:2). A

szellem működését ilyen esetekben a rádióhullámokhoz lehet hason-

lítani, amelyek egyik személytől egy messzi távolságban lévő másik

személyhez képesek üzenetet továbbítani." („Háromság" 22. o.).

Itt is vissza lehet kérdezni: Ha a Lélek embereken keresztül beszél,

akkor miért ne legyen személy? Az ellenkezője igaz: Éppen mivel

személy - persze láthatatlan és térben nem korlátozott - az isteni

Szentháromság harmadik személyeként -, beszélhet emberekhez,

amint ezt az Őrtorony Társulat által említett és még sok más bibliai

szöveg mutatja. Mivel személy, szállást vehet azokban az emberekben,

akik szeretik Istent, de vissza is vonulhat, ha megszomorítják -, és

természetesen beszélhet és cselekedhet is általuk, amíg bennük lako-

zik.

Személytelen erő-e a Szentlélek - vagy azonos-e a személyes Is-

tennel, a világ teremtőjével? A kérdés egyértelműen megválaszolható:

A Szentlélek Isten, nem pedig erő. A Szentlélek hatása által azonban -

még jobban: Szentlélek&éní mutatja meg erejét Isten a földön, azután,

hogy a Fiú az Atya mellé megdicsőült. Ennélfogva „a Szentlélek ere-

jének hatásáról" is beszélhetünk. De - hogy még egyszer világossá

tegyük -, a Szentlélek nem személytelen erő, hanem a személyes Is-

ten, aki az isteni Háromság harmadik személyeként kinyilvánítja ere-

jét a gyülekezetben. Jézus nem sokkal megfeszítése előtt így szólt

tanítványaihoz:

„...jobb nektek, ha én elmegyek, mert ha nem megyek el, a Pártfo-

gó (ho paraklétosz) nem jön el hozzátok, ha pedig elmegyek, elkül-

döm őt hozzátok. És amikor eljön, leleplezi a világ előtt, hogy mi a

bűn, mi az igazság és mi az ítélet. A bűn az, hogy nem hisznek énben-

nem; az igazság az, hogy én az Atyához megyek, és többé nem láttok

engem; az ítélet pedig az, hogy e világ fejedelme megítéltetett. Még

sok mindent kellene mondanom nektek, de most nem tudjátok elvisel-

ni: amikor azonban eljön ő, az igazság Lelke, elvezet titeket a teljes

igazságra. Mert nem önmagától szól, hanem azokat mondja, amiket

hall, és az eljövendő dolgokat is kijelenti nektek. Ő engem fog dicső-

íteni, mert az enyémből merít, és azt jelenti ki nektek. Mindaz, ami az

Atyáé, az enyém; ezért mondtam, hogy az enyémből merít, és azt je-

lenti ki nektek" (Jn 16,7-15).

Itt - mint más említett bibliai szövegekben is -, állandóan szemé-

lyes kategóriákkal találkozunk. Isten és a Szentlélek azonosságáról

záró bizonyítékként Anániás ás Szafira történetére utalok:

„Egy ember, név szerint Anániás, feleségével, Szatírával együtt el-

adott egy birtokot, és árából feleségének tudtával félretett magának,

egy részét pedig elvitte, és az apostolok lába elé tette. Péter azonban

így szólt: 'Anániás, miért szállta meg a Sátán a szívedet, hogy hazudj

a Szentléleknek, és félretegyél magadnak a föld árából? Ha megma-

radt volna, nem neked maradt volna-e meg, és miután eladtad, nem te

rendelkeztél-e az árával? Mi indította szívedet ilyen cselekedetre?

Nem embereknek hazudtál, hanem az Istennek''" (Csel 5,1-4).

Ezek a kijelentések: „hogy hazudj a Szentléleknek" és „hazudtál

...Istennek" teljesen párhuzamosak, így nem lehet kétséges, hogy a

Szentlélek - Isten.

A Szentháromság a Bibiiában - áttekintés

Ha a Bibliát a Szentháromságra tekintettel olvassuk, mindenekelőtt

azt kell megállapítanunk, hogy a „Háromság", „Három-Egy" stb. ki-

fejezés sehol sem fordul elő. A kifejezést feltehetően Antiókhiai

Teofilosz alkotta Kr. u. 180 körül, és hamarosan Tertullianus bonta-

koztatta ki. Az azonban, hogy a fogalom nem fordul elő, semmikép-

pen sem zárja ki, hogy az ügy, amelyet fed, ne fejeződjön ki sok he-

lyen világosan a Szentírásban.

Mindenekelőtt a „trinitárius formulákra" (Atya, Fiú, Szentlélek),

leírásokra vagy elbeszélésekre kell emlékeztetnünk, ezek többször

megtalálhatók az Újszövetségben, például Mt 3,16k; 28,19; lKor

~84~

12,4-6; 2Kor 13,13; Ef 4,3-6; lPt 1,2; Zsid 10,29-31; Júd 20-21; Jel

l,4k. Atya, Fiú, Szentlélek együtt szerepel, vagy pedig (Háromságon

belüli) cselekvésüket egymásra vonatkoztatva írja le. További ide

vonatkozó helyek például Mk 1,9-11; Lk 1,35; 3,21k; Jn 3,34-36;

14,26; 16,13-15; Csel 2,32kk; Róm 15,16.30; 2Kor 3,4-6; Ef l,13k;

2,18-22; 3,14-17; 2Tesz 2,13k; lTim 3,15k; Zsid 9,14.

A következőkben azokat a bibliai helyeket tekintjük át, amelyek

azt mutatják, hogy JHVH és Jézus egyek. Ez az egység azokból a tu-

lajdonságokból lesz világos, amelyek közösek JHVH-nál és Jézusnál.

A kijelentések és a bibliai helyek tömkelegéből csak rövid válogatást

tudunk adni:

JHVH Isten (lMóz 1,1; 5Móz 6,4; Zsolt 45,6k) - és Jézus Isten (Jn

1,1.18; 20,28; Róm 9,5; Tit 2,13; Zsid 1,8; 2Pt 1,1).

JHVH a dicsőség Ura (lMóz 15,7; 2Móz 20,2; 4Móz 6,24kk;

5Móz 6,4) - és Jézus a dicsőség Ura (Mk 12,35kk; Lk 2,11; Jn 20,28;

Csel 2,36; 10,36; Róm 10,9; lKor 8,5k; 12,3; 16,22; 2Kor 4,5; Fii

2,11; lPt 2,3; 3,15; Jk 2,1).

JHVH az Első és az Utolsó, Alfa és Ómega (Ézs 41,4; 48,12; Jel

1,8) - és Jézus az Első és Utolsó, Alfa és Ómega (Jel 1,17k; 2,8;

22,12-16).

JHVH megmentő és szabadító (Zsolt 130,7k; Ézs 43,3.11; 48,17;

54,5; 63,8k; Lk 1,47; lTim 4,10) - és Jézus megmentő és szabadító

(Mt 1,21; Lk 2,11; Jn 1,19; 4,42; Csel 20,28; Ef 1,7; Tit 2,13; Zsid

5,9; 9,12).

JHVH mennyei Király (Zsolt 95,3; Ézs 43,15; lTim 6,14-16) - és

Jézus mennyei Király (Jel 17,14; 19,16).

JHVH mennyei Bíró (lMóz 18,25; Zsolt 50,4.6; 96,13; Róm

14,10) - és Jézus mennyei Bíró (Jn 5,22; 2Kor 5,10; 2Tim 4,1).

JHVH Teremtő (lMóz 1,1; Jób 33,4; Zsolt 95,5k; 102,26; Ézs

40,29) - és Jézus Teremtő (Jn l,2kk; Kol 1,15-28; Zsid l,lkk).

JHVH öröktől fogva létezik (lMóz 1,1; 2Móz 3,15; Zolst 90,2;

Dán 6,27; Róm 1,20) - és Jézus öröktől fogva létezik (Jn 1,1; 8,58;

12,41; 17,5; lKor 10,4; Fii 2,6; Zsid 9,26; 13,8; Júd 25).

JHVH megbocsátja a bűnöket (2Móz 34,6k; Neh 9,17; Dán 9,9;

Jón 4,2) - és Jézus megbocsátja a bűnöket (Mt 2,1-12; Csel 5,31;

26,18; Kol 2,13; 3,13).

~85~

JHVH halottakat támaszt fel (lSám 2,6; Mt 22,31k; Jn 5,21; Csel

2,24; 3,15; Róm 4,24; 2Kor 1,9) - és Jézus (a végítéletben is!) halot-

takat támaszt fel (Lk 7,1 lkk; Jn 5,21; 6,40; 1 l,39kk).

JHVH az angyalok és az emberek dicséretét és imádatát fogadja

(5Móz 32,43; Zsolt 22,28; 66,4; 95,6; 97,7; 99,9; Ézs 45,23; Jel 14,7;

19,10) - és Jézus az angyalok és az emberek dicséretét és imádatát

fogadja (Mt 2,2; 14,33; 28,9.17; Jn 5,23; 20,28; Csel 1,24; 7,59k;

9,10kk; lKor 1,2; 16,22; 2Kor 12,8; Fii 2,10k; Zsid 1,6; Jel 5,8kk).

Ehhez járul még egy sor közös állítás és tulajdonság, mint „vilá-

gosság", „szikla", „Pásztor", „életadó" és „mindenütt jelen való" (v. ö.

Harris 1992, 315kk; McDowell/Larson 1985,20-79). Az is feltűnő,

hogy Jézus „én vagyok" szavai János evangéliumában közvetlenül a

JHVH névre utalnak. Az új szövetséges Rudolf Schnackenburg így

látja: „Az az ószövetségi igehely, amely Jézus kijelentése mögött van,

valószínűleg 2Móz 3,14, ahol Isten 'vagyok, aki vagyok'-nak tanúsítja

magát, a Septuaginta ezt egó eimi ho ó/z-nal adja vissza (Schnacken-

burg 11/1971, 300. o.) . Az új szövetséges Murray L. Harris a tJesus as

God "(Jézus mint Isten) témával kapcsolatos összes bibliai hely átfogó

egzegetikai vizsgálatának eredményeként a következőket állapítja

meg:

„Biztos, hogy a 'theosz' (Isten) fogalmát Jn 1,1 és 20,28 Jézus

Krisztusra alkalmazza. Nagyon valószínű, hogy Róm 9,5; Tit 2,13;

Zsid 1,8 és 2Pt 1,1 is Jézus Krisztusra vonatkozik, továbbá Jn 1,18

is... Ha Jézust 'theosz'-nak (Isten), vagy 'ho theosz'-nak (az Isten)

nevezi, ez arra szolgál, hogy expressis verbis hangsúlyozza istenségét.

A Krisztus istenségéről szóló újszövetségi tanítás azonban bizonyára

nem ama helyek számán áll vagy bukik, amelyek 'theosz '-nak nevezik

Jézust. Sőt, ha sohasem vonatkoztatná Jézusra a címet, istensége ak-

kor is nyilvánvaló lenne. Kizárólag Istennek kijáró funkciókat lát el: a

teremtéskor, a bűnök megbocsátásakor és a végítéletkor. Hozzá inté-

zik a kérő imádságokat. Minden isteni tulajdonság a sajátja. Számos

címet visel, amelyek az Ószövetségben JHVH-ra vonatkoznak"

(Harris 1992, 271. és 293. o.).

A szentháromságtan, ahogyan az itt összefoglalt, továbbá a követ-

kezőkben még részletesebben kifejtendő bibliai kijelentésekből adó-

dik, a következőképpen fogalmazható meg: Csak egyetlen igaz Isten

~86~

létezik (monoteizmus). Úgy működik, és úgy nyilatkozik meg, mint

Atya, Fiú és Szentlélek. Az Atya Isten, a Fiú Isten, a Szentlélek Isten

- lényegileg létezőén, mégis három személyben nyilvánvaló. Jézusnak

földi élete során két természete volt: valóságos istenség és valóságos

emberség. Valóságos ember volt. Gyermekből felnőtt férfi lett, éhes

és szomjas, fáradt és álmos is volt, örömöt és bánatot érzett. Testi és

lelki fájdalmat szenvedett, végül pedig a halált (ld. Mt 2,1; Lk 4,2;

19,41; Jn 4,6; 13,21; 19,28.30 stb.). Mégis ugyanakkor valóságos

Isten volt, és az is; amint a fenti állítások mutatják. Hatalma volt a

természet felett, ismerte az emberek gondolatait, megbocsátotta a

bűnöket, csodálatosan gyógyított betegeket, és halottakat támasztott

fel. Mindegyik evangélium tele van ilyen beszámolókkal.

Mégis annyiban különbözött Istentől, az Atyától, hogy földi léte

folyamán részben alá volt vetve e lét határainak: Ebben az időben nem

volt mindenható, mindenütt jelenlévő és mindentudó, hanem önként

vette magára ezeket a tulajdonságokat (kenózis, ld. ott). Emberré

létele előtt másképpen volt, és feltámadása, az Atyához való felma-

gasztalása után megint másképp lett. Ezért emberi életének idejét

találóan nevezik „status exinanitionis"-nak (az istenség önkiüresíté-

sének, önmegalázásának - ld. később). Ahol nem figyelnek erre, ott

olyan félreértések keletkeznek, mint az ariánusoknál és Jehova Tanúi-

nál.

Murray J. Harris az Atya, Fiú, Szentlélek ^zubsztanciális egysé-

géről" és személyes különbözőségéről" beszél. Ezt mondja:

,Jézust, bár 'theosz' (Isten), sohasem nevezik 'patér'-nak (Atya),

vagy 'küriosz ho theosz"-nak (=JHVH Elohim), vagy 4ho monosz

aléthinosz theosz'-nak (az egyetlen igaz Isten). A binitárius vagy

trinitárius szakaszokban vagy megfogalmazásokban mindig csak az

Atyát, de sohasem a Fiút (vagy a Szentlelket) nevezik „ho theosz"-nak

(például binitárius: lKor 1,3; 8,6; trinitárius: lKor 12,4-6; 2Kor 1,21-

22; 13,14)" (Harris 1992,275. o.).

A Szentháromság értelmezéséhez részletesebben is nézzük meg a

lényeges bibliai szakaszokat.

87

Filippi 2,6-11

„...mert ő Isten formájában lévén nem tekintette zsákmánynak,

hogy egyenlő Istennel, hanem megüresítette önmagát, szolgai formát

vett fel, emberekhez hasonlóvá lett, és magatartásában is embernek

bizonyult; megalázta magát, és engedelmeskedett mindhalálig, még-

pedig a kereszthalálig. Ezért fel is magasztalta őt Isten mindenek fölé,

és azt a nevet adományozta neki, amely minden névnél nagyobb, hogy

Jézus nevére minden térd meghajoljon, mennyeieké, földieké és föld-

alattiaké; és minden nyelv vallja, hogy Jézus Krisztus Úr az Atya Is-

ten dicsőségére."

Ez a teológiai kutatásban gyakran „az ősgyülekezet korai Krisztus-

himnuszának" tekintett fontos ige világossá teszi, hogy Jézus Krisztus

eredetileg Isten „morfé"-jában (formájában) volt: „en morfé theou

hüparhón". Az a „morfé theou", amelyet Krisztus visel, „a létet lé-

nyege szerint jellemző létmód" (Gnilka, 114. o.). Testté lételével

Krisztus önként határozta el, hogy aláveti magát az Atya tekintélyének

-, nem azért, mert kellett neki, hanem, mert így akarta: „...nem tekin-

tette zsákmánynak, hogy egyenlő Istennel". Az előbb említett kiindu-

lás alapján a „harpagmon"-nak csak ez a fordítása jön számításba

(nem pedig „nem törekedett erőszakkal arra, hogy Istennel egyenlő

legyen", amint az Őrtorony Társulat javasolja, vö.: „Érveljünk az

írásokból" 105. o.). Az, hogy Jézus feladhatta Istennel való egyenlő-

ségét, azt feltételezi, hogy birtokában volt ennek az egyenlőségnek.

Isten emberré lett (vö. Jn 1,14). Jézus rangban, de nem természete

szerint vetette alá magát Atyjának. Ez az alávetés semmit sem változ-

tat az Atyával és a Szentlélekkel való lényegbeli egységén.

Jézus tehát birtokolta és birtokolja Isten lényegét, de nem tartott ki

isteni helyzete mellett, hanem megüresítette magát, és felvette a

„morfé doulou"-t („szolgai formát" vagy „rabszolgalétet"). Megtör-

tént tehát „az isteni lényeg inkarnációja". „Ha ott Isten létmódja volt,

úgy most a rabszolgáé"- A Filippi-himnusz „a preegzisztens útját írja

le, aki magától veszi magára az emberi lét rabszolgaságát" (Gnilka,

118kk).

Jézus ezért tehát csak ember volt, mint az ariánusok és Jehova Ta-

núi állítják? Semmiképpen sem. Hanem csupán földi létmódja idejére

~88~

lemondott Istennel való egyenlőségéről, önként rendelte alá magát az

Atyának (megaláztatás), és (ahogyan Zsid 4,15-ből látható) ember lett

mint mi, mégis bűn nélkül, hogy minket, embereket megváltson.

Megtestesülése Istennel való egyenlőségének kiüresítésével

(kenószisz) lett egyenlő (bizonyos isteni tulajdonságok érvényesítésé-

ről lemondott), amelyekben kereszthalála után megint teljes mérték-

ben részesült (felmagasztalás). Egykor „minden térd meghajol előtte

...és minden nyelv vallja: Jézus Krisztus Úr" (10-11. v.). Már

Athanasius is az aríánusokkal folytatott vitájában részletesen foglal-

kozott Fii 2,6-11-gyei és a Logosz Jézus Krisztus megaláztatásának és

felmagasztalásának szótériológiai (=üdvtani) jelentőségét hangsú-

lyozta:

„Ha az Úr nem lett volna emberré, akkor nem lettünk volna meg-

váltva a bűnöktől és nem támadtunk volna fel a halottak közül, hanem

holtan a föld alatt maradtunk volna. A mennybe sem magasztaltattunk

volna fel, hanem az alvilágban feküdnénk. Miattunk és értünk van így:

'felmagasztalta' és 'adta'" (Az ariánusok ellen 1,43).

Fii 2,9-1 l-ben Ézs.45,22-24-ből vett idézet található:

„Rám figyeljetek a föld legvégéről is,

és megszabadultok,

mert én vagyok az Isten, nincs más!

Magamra esküdtem, igazság jött ki számon,

szavam megmásíthatatlan:

Előttem hajol meg minden térd,

rám esküszik minden nyelv,

és ezt mondják rólam:

Csak az Úrnál (JHVH) van igazság és erő!

Megszégyenülve mennek hozzá

mind, akik gyűlölték őt."

A Filippi-himnusz azt mondja: „Jézus nevére minden térd megha-

joljon... és minden nyelv vallja: Jézus ...Úr" Itt is világos utalásunk

van Jézus Krisztusnak JHVH-val, vagy Istennel, az Atyával való egy-

ségére. Gnilka hangsúlyozza:

89

„Az új irány, amelyet Fii 2,10k ad, abban ... mutatkozik meg, hogy

most minden radikálisan Krisztusra helyeződik (át). Minden hódolata

en tó onomati Iészou történik... A küriosz-címnek az ószövetségi idé-

zettel kapcsolatban az ószövetségi istennéwel egyenértékűnek kell

lennie" (127., 129. o.).

Ezekből a megfigyelésekből, amelyeket ezen a Jézus Krisztus is-

tensége és embersége szempontjából döntő textuson végeztünk, a

következő eredmény származik, amely a további helyek megértéséhez

is alapvetően fontos: Jézus Krisztus isteni és emberi tulajdonságainak

viszonya csak az üdvösség és a kinyilatkoztatás történetének ismere-

tében érthető helyesen. Jézus földi létmódjának idejére nem szabad

minden, egyedül az Atya Istennek kijáró állításból kiindulnunk. Már

említettük, hogy a Fiú alárendelte magát az Atyának, és ezért a földön

nem mindig élt isteni mindentudásával, mindenhatóságával, mindenütt

való jelenlétével (hanem majd újra, megdicsőülése után). Ebből a -

csak ideigvaló - alárendeltségből (szubordináció) magyarázhatók meg

igen világosan például a következő bibliai szakaszok, amelyeket Je-

hova Tanúi (többek között) Jézus istenségével szemben vetnek be.

Az Atya - nagyobb Jézusnál?

Jn 14,28-ban Jézus ezt mondja: „Az Atya nagyobb nálam." Ez az a.

„parádés" vers, amelyet Jehova Tanúi Jézus teremtettsége mellett

felhoznak. De valóban Jézus istensége ellen szól? A szövegösszefüg-

gés világossá teszi, hogy itt az Atya és a Fiú közötti, Szentháromságon

belüli cselekvésről van szó: Jézus az Atyától való jöveteléről és a

hozzá való visszatéréséről szól. Az Atya nagyobb, hiszen tőle indul ki

minden Szentháromságon belüli cselekvés, mert ő az, aki a Fiút és a

Szentlelket küldi (vö. Schnackenburg m/1976, 98. o.). Az Atya, Fiú,

Szentlélek egységét, továbbá a Fiú és a Szentlélek Atya általi küldését

János evangéliumának egész 14. fejezete különösen is hangsúlyozza.

Ezért ez a mondat: „Az Atya nagyobb nálam" csak Jézusnak az u-

gyanebben a fejezetben szereplő kijelentése (9. v.) és más hasonlók

alapján helyezhető el megfelelően: „Aki engem lát, látja az Atyát". A

Fiú Atyának való alárendelése megüresítése földi létmódjának idejére

nem szünteti meg istenségét. „Minőségileg Isten volt, testben kinyi-

~90~

latkoztatva, míg emberként mennyiségileg korlátozott volt" (Martin

1985,119.0.)

Jn 5,19: „Megszólalt tehát Jézus és ezeket mondta nekik: 'Bizony,

bizony, mondom nektek: a Fiú önmagától semmit sem tehet, csak ha

látja, hogy mit tesz az Atya; mert amit ő tesz, azt teszi a Fiú is, hozzá

hasonló módon." Itt is (mint sok más hasonló helyen) Jézus az Atyától

való teljes függőségét hangsúlyozza földi élete folyamán, amely ön-

kéntes alárendeléséből származik. A következő versek világossá te-

szik azonban, hogy Jézus ugyanúgy Isten mint Atyja: „Mert ahogy az

Atya feltámasztja a halottakat, és életre kelti őket, úgy a Fiú is életre

kelti azokat, akiket akar. Az Atya nem is ítél senkit, hanem az ítéletet

egészen a Fiúnak adta át, hogy mindenki úgy tisztelje a Fiút, ahogyan

az Atyát tisztelik. Aki nem tiszteli a Fiút, az nem tiszteli az Atyát sem,

aki őt elküldte (2 lkk).

Mk 13,32: „Azt a napot viszont, vagy azt az órát [a világ végét és a

végítéletét] senki sem tudja, sem az angyalok az égben, sem a Fiú,

hanem csak az Atya". Itt mindenekelőtt azt kell megállapítanunk,

hogy a kéziratok többségében az „oude ho hüiosz" (a Fiú sem) hiány-

zik. A Nestle-Aland görög szövege persze a lectio difficilor (nehezebb

olvasásmód) mellett dönt, és az „oude ho hüiosz''-t felveszi a főszö-

vegbe, mivel fontos kéziratok, mint a Vatikáni Kódex, tartalmazzák.

Ha abból indulunk ki, hogy az „oude ho hüiosz" az eredeti szöveghez

tartozik, akkor az alábbi tartalmi következtetés adódik: Jézus birtoká-

ban volt a tudásnak eljövetele módjáról és a világ végéről. Sok-sok

jelet említett tanítványainak, amelyek megelőzik ezeket az eseménye-

ket (Mt 24 par). Annak „a napnak és órának", amikor ezek pontosan

bekövetkeznek, az „állandó éberségre" figyelmeztetett tanítványok

előtt (Mt 24,32 kk; 25 par) mégis rejtve kell maradniuk. A tartalmilag

hasonló Csel 1,7-ben Jézus ezt mondja: „Nem a ti dolgotok ('ouk

hümón esztin'), hogy (olyan) időkről ('kairousz') és alkalmakról

('kronousz') tudjatok... A végső események idejének az Atya akaratá-

ban elrejtve kell maradniuk. Már a XVII. századi kenózis-vitában a

tübingeni és a giesseni teológiai karok arról vitatkoztak ilyen igehe-

lyek kapcsán, hogy Jézusnak valóban nem volt-e tudomása a vég idő-

pontjáról (kenószisz), vagy csak nem akarta továbbadni tanítványainak

az információt, hanem elrejteni előlük (kriipszisz). Mk 13,32 alapján

~9T

az első tűnik valószínűbbnek. Ez megintcsak Jézus emberré lételével,

á szolgaként önként vállalt korlátokkal magyarázható.

lKor 15,28: „Amikor pedig majd alávettetett neki minden, akkor

maga a Fiú is aláveti magát annak, aki alávetett neki mindent, hogy

Isten legyen minden mindenekben." - Ez a hely (amint Jn 17,3; 20,17;

lKor 11,3 és az Újszövetség hasonló kijelentései) csak az üdvrend

felől („status oeconomiae" - az üdvrendek állapota) és a Szenthárom-

ságon belülről (az isteni személyek kölcsönös viszonya) érthetők he-

lyesen. Isten, az Atya minden teremtmény fölé helyezte Fiát, „mindent

az ő lába alá vetett (27. v.). Ez azonban csak a dolgok végső betelje-

süléséig tartó időre érvényes. A végén a Fiú mindent átad az Atyának,

aki mindent alávetett neki, és ő maga is örökké gyakorolja fiúi hely-

zetét („alárendelés"), amelyet már a világ alapjának megvetése előtt

az Atyához viszonyítva elfoglalt. Különben nem lenne Fiú - mégha az

Atya által öröktől, kezdet nélkül nemzve is -, és ezzel isteni lényegű.

(Vagyis Jézus csak Fiú voltában különbözik - ezt fejezi ki „az Atya

által öröktől, kezdet nélkül nemzve" -, egyébként ugyanazt az isteni

lényeget, hatalmat birtokolja, „öröktől, kezdet nélkül" - a kiadó.)

János 1,1-3

„Kezdetben volt az Ige, és az Ige Istennél volt, és Isten volt az Ige.

Ő kezdetben az Istennél volt. Minden általa lett, és nélküle semmi sem

lett, ami létrejött."

Ezek a versek az Őrtorony Társulat Új Világ Fordításában a követ-

kezőképpen hangzanak (figyeljünk a kis és nagybetűkre):

„Kezdetben volt a Szó, és a Szó Istennél volt, és isten volt a Szó.

Ez kezdetben Istennél volt. Minden dolog általa jött létre, és nélküle

egy dolog sem jött létre".

Az ÚVF különbséget tesz Isten (= „Jehova") és „egy isten" (= Mi-

hály arkangyal alias a Logosz Jézus alias Jehova első teremtménye

vagy szócsöve). Hogyan indokolják Jn 1, l-nek ezt a fordítását? Rész-

letesen idézem a „Kell-e hinned a Háromságban?" című Őrtorony-

iratból:

„A János 1:1-ben a görög the.os' (isten) főnévnek kétféle előfor-

dulása van. Az első a Mindenható Istenre utal, akinél volt a Szó ('és a

92

Szó [lo'gos] az Istennél volt [the.os' egyik formája]"). Ezt az első

the.os'-X a görögben a határozott névelő egyik formája a ton (az) szó

előzi meg, amely egy megkülönböztetett azonosságra utal, ebben az

esetben a Mindenható Istenre ('és a Szó [az] Istennél volt').

Másfelől a második the.os szó előtt a János 1.1-ben nincs határo-

zott névelő. Szó szerinti visszaadásban így olvasható: *és isten volt a

Szó'. Amint láttuk, sok fordítás ezt a második the.os'-t (ami főnévi

állítmányi kiegészítő) 'isteninek', 'istenszerűnek' vagy 'egy istennek'

adja vissza. Milyen alapon?

A görög koiné nyelvben volt határozott névelő ('az'), de hiányzott

a határozatlan névelő ('egy'). Ha tehát a főnévi állítmányi kiegészítőt

nem előzi meg határozatlan névelő, akkor az a szövegösszefüggéstől

függően lehet határozatlan értelmű.

A Journal ofBiblical Literature (Bibliai irodalmi újság) című fo-

lyóirat azt mondja, hogy 'az olyan kifejezések, amelyekben nem áll az

ige előtt határozott névelős főnév [azaz, amelyek főnévi állítmány

kiegészítők], elsősorban jelzői értelműek'. Ahogyan a Journal meg-

jegyzi, ez azt jelzi, hogy a lo'gos hasonlíthat egy istenhez. A János

1:1-ről még elmondja: 'Annyira nyilvánvaló itt a jelzői állítmány ki-

egészítő szerep, hogy a főnév [the.os'] nem tekinthető határozottnak."

így a János 1,1 verse kiemeli a Szó természetét, amely 'isteni',

'istenszerű', vagyis 'egy isten' volt, de nem maga a Mindenható Isten.

Ez összhangban van számos írásszöveggel, amely azt mutatja, hogy

Jézus, akinek neve itt 'a Szó', Isten engedelmes és alárendelt Szócsö-

ve volt, akit Feljebbvalója, a Mindenható Isten a földre küldött" (27.

Eddig az Őrtorony-idézet. Úgy érvelnek tehát, hogy Jn 1,1 fordítá-

sának a teljes bibliai szövegösszefüggésből kell adódnia. Ez helyes.

De éppen mivel helyes, Jehova Tanúinak fordítása hamis. Mivel,

amint már rámutattam, a teljes Biblia összefüggéséből egyértelműen

kiderül, hogy Jézus a mindenható Isten második személye. Jehova

Tanúi tehát nem meggyőzőek a kontextusra való hivatkozással.

így marad az a kérdés, hogy Jn 1,1-3 maga mit mond. Ennek kuta-

tását kezdjük el a legelején. János evangéliuma a súlyos mondattal

kezdődik: „£>i arché én ho logosz" („Kezdetben volt az Ige"). Ez az

„én" mindig az egyik fő érv volt az ariánusok ellen (vö. Zahn 1921,

~93~

48. o.). Eltérően attól, ami „lett", a Logosz öröktől fogva „volt". A

mennytől és a földtől (lMóz 1,1) és persze a bölcsességtől (Péld

8,22), amelyek mind teremtve lettek, „nyugvó és tartós létében", örök

fennállásában különbözik. (Protestáns igemagyarázók közül is egye-

sek tévesen azonosították a bölcsességet - amely teremtmény - a

Logosszal - a kiadó.) Az „arché" éppen a kezdetet jelöli. Zahn is

gondol „arra a lehetőségre, hogy a Logosz, mint első ami lett, a te-

remtett dolgok csúcsán áll, és hogy keletkezése minden változás és

történés kezdete lenne", utána azonban megállapítja:

Ez azonban az en arché én miatt félreérthetetlenül ki van zárva,

annál is inkább, mivel a négyszeri, mint a 2. vers mutatja, ugyanarra

az időpontra (en arché) vonatkozó én-t háromszori, a minden létrejött-

ről mondott egeneto vagy gegonen vált fel a 3. versben (uo.).

A Logosz Jézus Krisztus tehát már akkor létezett, amikor „minden,

ami lett, lenni kezdődött", létezése megelőzi „minden alakuló és lett

létezését". így olyan „idő előtti, örökkévaló lett" birtokában van,

amilyen csak a mindenható Istennek jár. A Logosz ezáltal az örök,

nem teremtett Isten. Nem a teremtmények oldalához tartozik, hanem

Istenéhez, az Atyáéhoz és Teremtőéhez, akihez a minden idő előtt

született Fiúként viszonyul.

Sőt Zahn még azt is hozzáteszi (vö. Harris 1992, 54kk, 310kk),

hogy a „fai/ theosz én ho logosz" félreérthető lenne, ha elszigetelten

néznénk - ha nem lenne előtte az „en arché én ho logosz", ami vilá-

gosan meghatározza a rá következő szöveg mondanivalóját:

„Az en arché én ho logosz és a 3. vers utáni mondatok nélkül a

theosz én nem zárná ki azt a gondolatot, hogy a Logosz mint a szelle-

mi világ más tagjai, teremtmény." Viszont „az en arché én és benne a

logosz kezdet nélküli vagy örökkévaló léte gondolatának megismétlé-

sével a houtosz~sza\ újra elővett theosz én ho logosz is közelebbről

meghatározott. Az alakulás kezdetén már létező és az Istennel (ho

theosz) eleven kapcsolatban álló Logosznak nem Isten teremtő cselek-

vése következtében lett többé-kevésbé része az isteni természetben,

hanem saját és tulajdon természeteként öröktől fogva birtokolja"

(Zahn, i. m. 46 kk).

Az összefüggés segítségével végzett tartalmi tisztázás után még a

nyelvi kérdés marad: Hogyan fordítandó a ,Jcai theosz én ho logosz"

~94~

mondat - „és Isten volt az Ige", vagy „és egy isten volt az Ige"? A

válasz a koiné-görög - Jehova Tanúi számára is ismert - nyelvtani

szabályából adódik, amelyet E. C. Colwell (Journal of Biblical

Literature 52 [1933]) fogalmazott meg (vö. Blass/Debrunner 1984,

§273, 223k; Hoffmann/von Siebenthal 199, §135c, 185. o.). A „Kell-e

hinned a Háromságban?" című Őrtorony-iratban ezt mondják:

„Colwell... azt állította, hogy a görögben 'a főnévi állítmánykiegé-

szítőnek akkor van [határozott] névelője, ha az ige után áll, de nem

kell [határozott névelő], ha az ige előtt áll. Ezen azt érti, hogy a főnévi

állítmányi kiegészítőt, amely az igét megelőzi, úgy kell érteni, mintha

ott lenne előtte ('az') határozott névelő. A János 1:1-ben a második

főnév (the.os') állítmánykiegészítőként megelőzi az igét - 'és

[the.os'J volt a Szó'. Colwell azt állítja, hogy a János l:l-et helyesen

így kellene érteni: 'és [az] Isten volt a Szó'" (28. o.).

Jehova Tanúi tehát azt írják, hogy a főnévi állítmánykiegészítő az

ige előtt határozatlanul is (egy) használható. Magára Colwellre hivat-

koznak, aki azt mondta: az állítmánykiegészítő „ebben a helyzetben

csak akkor határozatlan... ha az összefüggés ezt megkívánja." Ehhez

csatlakoznak kérdésükkel:

„Megkívánja-e a János 1:1-ben a szövegösszefüggés a határozatlan

névelőt? Igen, mert az egész Biblia arról tanúskodik, hogy Jézus nem

azonos a Mindenható Istennel" (uo.).

Amint láttuk, a terjes bibliai és a közvetlen összefüggés alapján

éppen az ellenkezője igaz.

Egyáltalán miért használja Jn 1,l-ben ezt a szokatlan konstrukciót

(névelő nélküli főnév, mint ige előtti állítmánykiegészítő)? Csak azért,

hogy kiemelje a Logosz Jézus Krisztus különlegességét a teremtmé-

nyekkel szemben. Ez a különlegesség pedig nem más, mint istensége:

„...és Isten/isten volt az ige."

Bár az Ige Isten, mégis megkülönbözteti Istentől, az Atyától. Ezért

található meg Jn 1,l-ben kiegészítésként ez a megfogalmazás:"...az

Ige Istenné/ volt". Bár Jézus, a Logosz egylényegű az Atyával, más

feladata és funkciója van. Az ún. patripassziánusok hibája az volt,

hogy állításuk szerint az Atya szenvedett a kereszten. Ezzel szemben a

Fiú az, akit az Atya értünk, helyettünk halálra adott (Mt 27,46; Jn

3,16). A Fiú nem csak a kereszthalálban, hanem örökkévalóságtól

"9?"

fogva gyakorol az Atyától eltérő funkciókat, amennyiben az Atya

„minden dolgot" általa mint a logosz által „csinált" (Jn 1,3). Atya, Fiú

és Szentlélek tehát világosan megkülönböztetendők, de nem választ-

hatók el egymástól. Jézus - Isten. János evangéliuma a Jézus istensé-

géről szóló hitvallással kezdődik (1,1), és vele is végződik (20,28 - ld.

alább).

János 10,30

Jézus mondja: „Én és az Atya egy vagyunk."

Jehova Tanúi úgy érvelnek, hogy az „egy" (görögül herí) nem Jé-

zus istenségét jelzi, hanem csak a meggyőződés és az akarat egységét

Jehova és Jézus között:

Az Atya és a Fiú „gondolatmenetben és szándékban" egyek. Az

„egy" (hen) szó semlegesnemű... ami az együttműködésben való egy-

ségüket jelzi" („Háromság" 24. o.). Jézus és Jehova „egyek a szellem-

ben... egyek a szándékban és célban, egyek a harmonikus cselekvés-

ben". Éppen ezért úgy egyek, „ahogyan Jézus később az Atyához

imádkozott, hogy az egyház, az ő utódja eggyé legyen vele"

(Rutherford: Isten hárfája, 93. o.).

Valóban nincsen szó többről mint akarati és cselekvésbeli egység-

ről? Dehogynem! Ez pedig a zsidók reakciójából érthető, akik mégis-

csak megértették Jézus kijelentését: „Ekkor... köveket vittek oda a

zsidók, hogy megkövezzék ... és így feleltek neki: 'Nem jó cseleke-

detért kövezünk meg téged, hanem káromlásért, és azért, hogy te em-

ber létedre Istenné teszed magad?" (31.33. v.). Jézus kijelentését úgy

értették, hogy Istennel teszi magát egyenlővé, és bizonyosan ő is így

gondolta.

A semlegesnemű „hen" - a hímnemű ,Jieisz"-sixA szemben arra

mutat, hogy nem az isteni személyek, hanem az isteni lényeg azonosí-

tásáról van szó. Ha nem figyelnek erre, akkor a patripassianizmus (az

Atya szenvedett a kereszten, ld. fent) veszélye fenyeget.

Jézust csak azért érhette az istenkáromlás vádja, mivel az Atya is-

teni lényegével való egységét hangsúlyozta, és ezért érezte magát az

első hallásra meglepő bizonyítási eljárásra kényszerítve, amely a 30-

38. v-ben következik. Ott azt fejti ki, hogy ha a zsidók már Jstenek-

~96~

ként" jellemezhettek embereket (bírákat, vö. Zsolt 82,6), akkor neki

sokkal inkább joga van ahhoz, hogy „Istennek" nevezze magát. „Csak

az az állítás, hogy ő egy az Atyával, és hogy ezért, aki az ő kezében

van, ezzel együtt Isten kezében is van, idézte elő azt a vádat, hogy

Istenné teszi magát, és Istent káromolja (29-33. v.). Mivel Jézus nem

vonhatja vissza ezeket a bizonyságtételeket, és nem is akarja, olyan

bizonyítékot ad elő, amely arra irányul, hogy káromlás nélkül

'theosz'-^sk nevezheti magát (Zahn 1921, 471. o.). Hiszen megdicső-

ülésének és teljes kinyilatkoztatásának órája még nem jött el. Ez csak

feltámadása után történt.

János 20,28

Tamás így szólt a feltámadott Úr Jézus Krisztushoz: „Én Uram és

én Istenem!"

Ez az egyik legfontosabb olyan hely az Újszövetségben, amely vi-

lágosan Istennek mondja Jézust. Ezért az Őrtorony Társulatnak elég

nehezen megy az átértelmezés. A „Kell-e hinned a Háromságban?"

így fejtegeti:

„Tamás számára Jézus olyan volt, mint 'egy isten', különösen is ha

arra a csodálatos körülményre is gondolunk, amely kiváltotta belőle

ezt a felkiáltást. Egyes tudósok vélekedése szerint Tamás egyszerűen

csak felkiáltott érzelmi meglepetésében Jézushoz fordulva, de valójá-

ban Istenhez intézve szavait. Bármelyik esetet vesszük is alapul, Ta-

más nem gondolta Jézus Mindenható Istennek, hiszen ő is és a többi

apostol is tudta, hogy Jézus soha nem tartotta magát Istennek, hanem

azt tanította, hogy egyedül Jehova 'az egyedüli igaz Isten' (János

17:3)" (29. o.).

A kétkedő Tamás és a feltámadott Jézus találkozásának ez a ma-

gyarázata a legteljesebben elbeszél a bibliai szöveg mellett. Pedig a

szöveg összefüggésében az a történet célja, hogy leírja Tamás útját a

kétkedéstől a Jézusban, mint Feltámadottban való hitig. A feltámadott

Úr ezért felel így Tamás felkiáltására: „Mivel látsz engem Tamás,

hiszel; boldogok, akik nem látnak és hisznek". Jézus tehát megerősíti

Tamás hitét, amelyet hitvalló felkiáltásában fejezett ki, és amely a

kétszeresen hangsúlyozott e/z...-mmel csak a közvetlenül előtte álló

~97~

Jézusra, (nem pedig Istenre, az Atyára) vonatkozhatott (vö. Harris

1992, 108kk). Azokkal az állításokkal, hogy Jézus csak „egy" Isten,

és hogy az Újszövetség nem beszél Jézus istenségéről, az imént már

foglalkoztunk.

Még egy további fontos tudnivalónk van: Az „én Uram és én Iste-

nem" az Ószövetség gyakori kifejezése, állandósult imádságos meg-

szólítása Istennek, az Atyának (például 2Sám 7,28; lKir 18,39; Zsolt

35,23; 50,3; Jer 31,18; Zak 13,9). Mivel ez a hitvallásos és imádságos

megszólítás Jézusra vonatkozik, ez megintcsak az Istennel való lé-

nyegi egységét mutatja. Harris így foglalja össze

,^Amennyiben Tamás magától mondta ezt a hitvallást, elismerte Jé-

zus uralmát a földi és a mennyei birodalmak, továbbá a saját élete

fölött (ho küríosz mou), ugyanígy Jézus lényegi az Atyával, ami iga-

zolta Jézus iránti tiszteletét (ho theosz mou). Ezekben a versekben

tehát a küríosz és a theosz címek, és nem tulajdonnevek. Az első köz-

vetve, a második pedig közvetlenül hangsúlyozza a feltámadott Jézus

lényegi istenségét" (Harris 1992,10. o.).

Koiossé1,15

„0 a láthatatlan Isten képe (képmása), a teremtmények között az

elsőszülött."

„Ő a láthatatlan Isten képe, minden teremtés elsőszülöttje" (ÚVF).

Az új protestáns fordítás (Luther és Károli is) a Teremtő oldalán

látja Krisztust - időben minden teremtés előtt - az ő „képmásaként"

állni. Az Új Világ Fordítás a teremtmények oldalára állítja -, és Isten

egyszerű „képét" ismeri fel benne. Hogyan magyarázzák ezt a felfo-

gást a „Háromság"-iratban? így:

„...a Biblia világosan kijelenti, hogy Jézus, emberi léte előtt, egy

teremtett szellemi lény volt, az angyalokhoz hasonlóan, akik szintén

Isten által teremtett szellemi lények. Sem az angyalok, sem Jézus nem

léteztek megteremtésük előtt.

Jézus, emberi léte előtt 'minden teremtés elsőszülöttje' volt

(Kolossé 1,15, B.-D., NJB). Ő volt „Isten teremtésének a kezdete"

(Jelenések 3,14, Revideált Standard, Katolikus fordítás). ... Igen, Jé-

zust Isten teremtette, Isten láthatatlan teremtésének a 'kezdetén'."

~98~

„E mestermunkása vagy ifjabb partnere révén teremtett a Minden-

ható Isten minden más dolgot" (29. o.).

A „más" szót, amely az imént idézett mondatban szerepel, az ÚVF

kiadója Kol l,16k-be is beillesztette, noha a görög Újszövetségben

nem található. Ezzel azt a gondolatot nyomatékosítja, hogy Jézus az

első sok „más" „teremtmény" között. Amint már a „Biblia" című

részben láthattuk, az ilyen szövegtoldások illegitimek, és semmit sem

bizonyítanak.

A 15. versben a görögben „prótotokosz" szerepel. A „prótotokosz"

„elsőszülöttet", de nem „elsőként teremtettet" jelent. Ha Jézus te-

remtmény lenne, akkor is „elsőként teremtettnek" („prótoktisztosz")-

nak kellene állnia. Az „elsőszülött" azonban a „monogenész"'-szel

(egyszülött) van rokonságban, és Isten minden idő előtt nemzett Fiát

jelöli.

Döntő, hogy a „paszész ktiszeósz"-t milyen fajta genitivusznak te-

kintjük: „prótotokosz pászész ktiszeósz": ,JMinden teremtés/teremt-

mény elsőszülött/e (mint részük: genitivus partitivus - vagy hozzájuk

való viszonyában: genitivus relationis) - vagy „minden teremtmény

előtt az elsőszülött" (időbeli összehasonlításban hozzájuk képest ge-

nitivus comparativus). A választ csakis a szövegösszefüggés adhatja

meg, különösen is az „eikón tou theou" (Isten képmása) jelentése. Ez

a fogalom azt mondja, hogy Krisztus képviseli Istent a világban. „Is-

ten képeként Krisztus nem marad el a képmás gazdájától, ... hanem

egészen Isten oldalán áll... Aki Krisztusról beszél, Istenről beszél.

Krisztus preegzisztensként eikón, aki a teremtés előtt Istennél létezett"

(Gnilka 1980,61k).

Innen adódik, hogy a genitivus comparativus a megfelelő forma.

Az új szövetséges Paul Ewald rámutat, „hogy ebben az esetben a geni-

tivus egyáltalán nem lehet partitivus, mert a „pasza ktiszisz" nem az

'egész teremtmény', hanem minden egyes teremtmény, vagy minden,

ami teremtmény, az összes teremtmény". Az az elképzelés, „miszerint

Krisztust - mindegy, hogy a világ előtt, vagy a világban való létével

kapcsolatban - teremtménynek tartsuk", „minden analógiát nélkülöz-

ne az apostoli iratokban". Az ilyesmi csak „mindenfelől elvetettnek"

tekinthető (Ewald 1910,317k).

99

Jézus abszolút különbözősége minden teremtménytől -, mégpedig

az angyaloktól, akikkel Jehova Tanúi szívesen azonosítanák - tökéle-

tesen világos lesz a következő bibliai rész vizsgálatakor.

Zsidók 1

Az egész fejezet azt mutatja, hogy Jézus Krisztus, az Isten Fia tel-

jesen különbözik az angyaloktól. Jehova Tanúinak állítása, hogy a

preegzisztens Krisztus Mihály arkangyal volt, és feltámadása után

újra angyallá magasztosult, így minden alapot nélkülöz. Az egész Zsid

1 összefoglalásaként idézem az 5-8. verseket:

„Mert az angyalok közül kinek mondta valaha

'Fiam vagy te,

ma nemzettelek téged!'

majd:

'Atyjává leszek, és ő Fiammá lesz.'

Amikor pedig bevezeti az elsőszülöttet a világba, ismét így szól:

'Imádja (proszküneszatószan) őt az Isten minden angyala!'

És az angyalokról ugyan ezt mondja:

'Angyalait szelekké teszi, és szolgáit tűz lángjává'

de a Fiúról így szól:

'A te trónusod örökké megáll, ó Isten,

és királyi pálcád az igazság pálcája.'"

A Fiúnak az összes isteni és uralkodói cím és tisztelet kijár, míg az

angyalokat csupán „szolgáló lelkeknek" (14. v.) nevez, akik imádják a

Fiút. Hiszen a Fiú mindenestől Isten - nem angyal. Az angyalokat

nem is szabad imádni, mivel ez istenellenes cselekedet lenne. Csak

Isten részesülhet imádatban. Jel 22,8k ezt hangsúlyozza:

„Én, János hallottam és láttam ezeket, és amikor hallottam és lát-

tam, leborultam az angyal lába előtt, hogy imádjam őt, aki megmutatta

nekem ezeket. De ő így szólt hozzám: 'Vigyázz, ne tedd, mert szol-

gatársad vagyok neked és testvéreidnek, a prófétáknak, és azoknak,

akik megtartják e könyv igéit: az Istent imádd (tó theó

proszkünészon)!' "

100

Mind Jel 22,8-k-ben, mind Zsid 1,6-ban ugyanaz a görög szó:

proszkuneó („imád, hódol") szerepel. Az az imádat, amely Jel 22,8k

alapján egyedül Istent illeti, és amelyet az angyaloknak nem szabad

elfogadniuk, ugyanaz az imádat és hódolat, amellyel Zsid 1,6 szerint

az angyalok imádják az elsőszülött Fiút. Azt, hogy Jézushoz imádkoz-

ni lehet, és hogy ő ezáltal Isten, sok más igehely kifejezetten megerő-

síti, például Jn 14,13k; Csel 7,59k; Róm 10,9.13; lKor 1,2 és Kol

3,17 (ld. feljebb). Jézus tehát nem angyal, hanem Isten.

Összefoglalás

Ha Jehova Tanúi különbséget akarnak tenni „az egyetlen Jehova

Isten" és ,Jézus mint egy isten" között, akkor ezzel korrumpálják az

istenfogalmat. Ha „Istenről" való beszédüket szó szerint vennénk,

akkor szorosabb értelemben biteizmust (két istenben való hit), vagy

politeizmust (sokistenhit) róhatnánk fel nekik, (amit sok kritikus, pél-

dául 5Móz 4,35; Ézs 43,10; 45,5 és lKor 8,4 alapján, így Hoekema

1972, 129k meg is tesz). Mivel azonban az Őrtorony Társulat Jézus

esetében az „isten"-nel nem valódi (örök, mindenható, láthatatlan)

Istent jelöl, visszaélést, az istenfogalom kiüresítését követi el -, ezzel

pedig tagadhatatlanul elveszíti a Szentháromság egy igaz Istent.

Most pedig folytassuk ezzel a kérdéssel: Mit tanít az Őrtorony

Társulat a teremtésről, különösen is az ember teremtéséről?

101

AZ EMBER

Az ember maga lélek-e, vagy pedig van lelke? Halhatatlan-e a lé-

lek? Mi történik a halál után? Létezik-e a pokol? Van-e örök kárho-

zat? A mostani fejezetben ezekkel a kérdésekkel fogunk foglalkozni.

Mielőtt az antropológiára (embertan) térnénk, tegyünk néhány megfi-

gyelést az emberen kívüli világ, különösen is az angyal- és szellemvi-

lág teremtéséről, ahogyan Jehova Tanúi látják, és amint ennek az ant-

ropológia szempontjából is jelentősége van.

Angyalok és démonok

Az Őrtorony Társulat bibliai lexikonában az angyalokat láthatatlan

szellemekként, Jehova teremtményeiként írja le, akik nem házasod-

hatnak és nem szaporodhatnak, és akiket így Jehova „elsőszülött Fia",

„a teremtés kezdete" által egyenként teremtett. A legfőbb angyal Mi-

hály, az arkangyal, akit - amint látni fogjuk az utolsó fejezetben -

Jézus Krisztussal, „az elsőszülött Fiúval" azonosítanak. Az angyalok

az emberek fölött állnak szellemi képességekben és erőben, gyorsab-

ban mozognak, mint az emberek, és a légtérben élnek. Többet tudnak

az embereknél, azt azonban nem, hogy „a dolgok jelenlegi rendszere

mikor lesz elsöpörve". Szolgáló szellemek, Jehova szolgái (vö. Segít-

ség a Biblia megértéséhez, 357kk).

Ezek a kijelentések részben bibliailag megalapozottak (például Ef

6,12; Mt 22,30; 24,36), részben azonban a szekta tanításai világnéze-

tileg meghamisítják, és az isteni Szentháromsággal szemben alkal-

mazzák őket (ld. feljebb).

A Sátán, az ördög Jehova fo ellenfele. Teremtésekor „Isten töké-

letes, igaz teremtménye", „szellemszemély" volt. Első gonosz csele-

kedete Ádám és Éva elcsábítása volt, amikor kígyó által beszélt. A

Sátán azóta „ellenszegülő/versengő, Isten, a mennyei Jehova előtt",

aki kihívta Jehovát (ld. Jób 1). Bizonyos hatalmat kap, de csak

amennyire Jehova Isten megengedi. A Sátán mint vádoló és rágalmazó

102

egy sereg démon (bukott angyal) fölött uralkodik. Jézust (alias Mi-

hályt) is meg akarta kísérteni, és harcol a keresztények ellen. A vége

nem az örök gyötrelem, hanem a „végső megsemmisülés" lesz (i. m.

1.290 kk). Különösen is az utolsó kijelentés képvisel olyan gondola-

tot, amellyel részletesebben vitába kell szállnunk a következő fejezet-

ben.

A tökéletes ember

Most pedig vegyük közelebbről szemügyre az embert. Milyen volt

Jehova Tanúinak véleménye szerint az ember eredeti lénye(ge)? Az

eredeti ember - Ádám - tökéletesnek számít -, és ezt a tökéletességet

kell helyreállítani. Ezt a nézetet, amellyel közelebbről is foglalkozunk,

restitucionalizmusnak (a jó, vagy tökéletes ősállapot helyreállításáról

szóló tannak) szeretném nevezni.

Bár az Őrtorony Társulat bibliai lexikona „tökéletesség" címszó

alatt kifejti, hogy csak Jehova tökéletes, megkülönbözteti Jehova ab-

szolút és az ember relatív tökéletességét:

„Figyeljünk arra, hogy az ember tökéletessége relatív, és csak em-

beri területre korlátozódik. Bár Ádám tökéletesnek lett teremtve, még-

sem volt szabad átlépnie a Teremtője által kijelölt határokat" (Segít-

ség a Biblia megértéséhez, 1.530. o.). Az ember teremtettségén belül

bírt tökéletességgel; az Őrtorony Társulat nézete szerint ezt foga

visszanyerni, és örök földi paradicsomban élni.

Az Őrtorony Társulat elképzelése szerint Jézus is „tökéletes,

szent, bűntelen emberként" született. „Természetesen testi tökéletes-

sége nem volt határtalan, hanem az emberi területre korlátozódott;

megtapasztalta, hogy az embernek korlátai vannak -, elfáradt, éhezett,

szomjazott és halandó volt... Ezenkívül halála mint tökéletes áldozat

és feltámadása után szellemi teremtményként a mennyben halhatatlan

életet kellett kapnia" (i. m. 1.531. o.).

A restirúció az Őrtorony Társulat tanításában az emberek földi tö-

kéletességre való visszatérését jelenti. Ez a tanítás az eszhatológiával

érintkezik (ld. a „Végső dolgok" című részt). A bibliai lexikon ezt

mondja:

103

„Az imádság: - 'Legyen meg a te akaratod, mint a mennyben, úgy

a földön is!' - szerint ez a bolygó bizonyosan meg fogja tapasztalni

Isten szándékai végrehajtásának teljes hatóerejét... Ez magában fog-

lalja a földi viszonyok és az emberi teremtmények tökéletességét... Ez

visszatérést jelent ahhoz a tökéletes állapothoz, amelynek az ember az

emberi történelem kezdetekor az Édenkertben örvendett... A Jelenések

könyve 21:1-5 próféciája beszámol ... Krisztus ezeréves uralmáról,

mert az 'új Jeruzsálemet', amelynek 'alászállása' az emberiség szen-

vedéseinek megszüntetéséhez kapcsolódik, Krisztus 'menyasszonya-

ként' vagy gyűléseként mutatja be -, vagyis azokat, akik Krisztus

ezeréves uralmának királyi papságát alkotják... Az emberek tökéletes-

sége relatív, azaz emberi területre korlátozott lesz. Mégis, akiknek

részük lesz benne, bizonyosan megkapják azt a képességet is, hogy a

legteljesebb mértékben örüljenek a földi életnek... (i. m. 1.532. o.).

Itt tehát földi paradicsomot várnak az Őrtorony-hívek tömegének.

A menny, amint még látni fogjuk, a 144 000 különleges kiválasztott

részére lesz fenntartva. A millenniumot (ezeréves birodalom) és az

örökkévalóságot - ha a Biblia ígéreteire tekintünk -, összekeverik

egymással (ld. még a „Gyülekezet" és a „Végső dolgok" című része-

ket).

Már Charles Taze Russell is azt állította:

„A mi Urunk... az emberi tökéletesség 'N' szintjén jött a világba,

míg mi Ádám nemzetségéből eleve az alacsonyabb *R' szinten -, a

bűn, a tökéletlenség, az Isten iránti ellenségeskedés - szintjén va-

gyunk, így tehát annak feltétele, hogy a megigazulás vagy a tökéletes

emberség szintjére kerüljünk, az, hogy Krisztus meghalt bűneinkért,

megváltott minket, és 'a vérében való hit által' visszahelyezett a tö-

kéletesség szintjére, ahonnan Ádám miatt elestünk" (Russell 1912,

240. o.)

Krisztus váltságáldozata tehát újra az embernek ajándékozza Ádám

„tökéletes" kiindulási helyzetét, hogy a földi paradicsom próbaideje

alatt lehetővé tegye neki önmaga megtisztítását és megváltását. Az

Őrtorony Társulat bibliai lexikona ezt világosan ki is mondja:

„Azért, hogy az emberi szervezet tökéletességét helyreállítsa, és

így megteremtse annak feltételét, hogy az ember örökké éljen, Jehova

ellátta őt az igazsággal, az 'élet szavával', amely örök életre segíti, ha

104

követi." A „váltságdíj", Krisztus áldozata „az egyetlen út, amely által

az ember Istenhez való viszonya és testi tökéletessége teljesen helyre-

állítható" (i. m. 952. o.).

Ki kapja meg a halhatatlanságot és ezzel önmaga tökéletessé téte-

lének lehetőségét a „váltságdíj" alapján? Csak azok kapják, akik Je-

hovához tartoznak. Mindenki más - emberek, gonosz angyalok illetve

démonok - megsemmisül. Ezt mondják:

„A Biblia szerint Jehova halhatatlan és elmúlhatatlan (lTimóteus

1:17), Ezeket a tulajdonságokat Fiának adományozta először. Abban a

korban, amikor Pál Timóteusnak írt, Krisztus volt az egyetlen, aki a

halhatatlanságban részesült. De azok is ígéretet kaptak rá, akik

Krisztus szellemi testvérei lesznek... Emellett részesei lesznek az 'is-

teni természetnek', szellemi személyek mint Isten, az isteni, aki szel-

lem... Az angyalok szellemi teremtmények, ők azonban nem halhatat-

lanok, mert azok, akik gonosz szellemekké, vagy démonokká lettek,

meg fognak semmisülni" (i. m. 952. o.).

Jehova tehát Fiának, angyaloknak és embereknek is halhatatlansá-

got adományozott, a tökéletesség lehetőségével, sőt „az isteni termé-

szet részeseivé, szellemi személyekké" válással is összekötve. - Itt

megintcsak világosan láthatjuk, hogy nem tartanak ki a Teremtő és a

teremtmény bibliai megkülönböztetése (vö. Róm 1,25) mellett, hanem

Isten, Krisztus, az angyal- és embervilág értelmetlen összekeverésével

találkozunk náluk. Ezen elképzelés szerint Krisztushoz hasonlóan az

ember is felfejlődhet isteni természetre. Viszont pontosan ez a bűn

lényege. A Sátán az, aki kígyó formájában így szólt az emberhez:

„Olyanok lesztek, mint Isten" (lMóz 3,5). Az ember öntökéletesítésé-

nek tanával Jehova tanúinál (más) ezoterikus rendszerekhez hasonlóan

találkozunk, például a mormonoknál (vö. Decker/Matrisciana 1993),

vagy Rudolf Steiner antropozófiájában. Ha az antropozófiában a

„Krisztus-impulzus" „vér-föld-kontaktus" formájában a „golgotái

misztériumban" viszi előre az emberi nem evolúcióját (részletesen ld.

Gassmann 1993), akkor Jehova Tanúinál a „váltságáldozat" az, ami

alapot szolgáltat az ember öntökéletesítéséhez (ld. még az „Üdvösség"

című részt).

.105

Lélek és teljes halál

„/4 lélek halhatatlansága" ellen

Kicsoda tehát az ember Jehova Tanúinak nézete szerint? Az ember

a föld porának és az élet leheletének, illetve Isten szellemének kombi-

nációja. A por és a lehelet együtt eredményezi az élő lelket (nefes

chqjjá, lMóz 2,7). Az ember tehát lélek, de neki nincsen lelke. Az

Őrtorony Társulat szembefordul a „religionisták" (egyházak) vélemé-

nyével, akik (állítólag) a lélek halhatatlanságában hisznek. A lélek

halhatatlanságáról szóló tanítás - ugyanúgy, mint a katolikus tanítás a

tisztítótűzről, amely a halál utáni tisztulás helye -, pogány és nem

igeszerű. A Bibliából az derül ki, hogy a lélek (=ember) halandó.

Teljesen, mindenestül meghal a földi halálban, és semmilyen része

sincsen az embernek, például a lélek, amely elszigetelten tovább lé-

tezne (teljes halál). Az örök élet nem közvetlenül a halál után kezdő-

dik (illetve a hívőnek itt és most folytatódik a halál után), hanem az

újjáteremtés cselekedete után, amelyet Jehova elvégez az ő kiválasz-

tottam. Minden más ember, továbbá a bukott angyalok (=démonok) is

— amint már említettük —, megsemmisülnek. A bűnösök sorsa a halál,

azaz, az örök, végleges megsemmisülés (annihiláció).

„Az igazság, mely örök élethez vezet" című Őrtorony-iratban ezt

találjuk:

,,Hol volt Ádám, mielőtt Isten a porból megformálta és életet adott

neki? Nos, egyszerűen nem létezett. A halálakor Ádám ismét vissza-

tért ugyanabba az élettelen, öntudatlan állapotba. Ádám nem ment

sem a tüzes pokolba, sem a mennyei boldogságba, hanem meghalt,

mint Isten megmondta." ... „A Biblia világosan tanítja, hogy a halot-

tak öntudatlanok és élettelenek a sírban." ..."Minthogy az emberi lélek

maga az ember, az nem lehet egy árnyékszerű bizonytalan valami, ami

csak lakja a testet, vagy ami a személytől elkülönülten is létezhet." ...

„Igen, a te lelked valójába te magad vagy..." ... „Látjuk tehát, hogy az

emberi lélek maga a személy, s amikor a személy meghal, maga az

emberi lélek hal meg" (34kk).

106.

Mi a szellem" az Őrtorony Társulat elképzelése szerint? Nagyon

hasonló az „életerőhöz" az Istenről szóló tanításukban. Ugyanebben

az írásban olvassuk:

„Az emberi lélek tehát nem más, mint maga az élő személy, a

szellem pedig egyszerűen az életerő, amely ennek a személynek lehe-

tővé teszi, hogy éljen. A szellemnek nincs egyénisége, nem is teheti

meg azt, amit egy személy meg tud tenni. Nem tud gondolkozni, be-

szélni, hallani, látni, sem érezni. Ebben a tekintetben egy autó telepé-

nek elektromos áramához hasonlíthatnánk." „...ez ... az erő, amely

képesíti a készüléket... műveletek elvégzésére.

Ezt a szellemet vagy életerőt megtaláljuk minden élő teremtmény-

ben, mivel a szülők nemzésnél átszármaztatják utódaikra" (38k).

Rutherford „Teremtés" című írásában rámutat, hogy a szellem,

vagy lehelet Istentől származik, és hozzá tartozik. „A lehelet, amelyet

az ember lélegzik, Jehovához tartozik, mivel minden dolog Istentől

való. Az élethez való jog Istentől származik. A lehelet nem halhatat-

lan. Magának a leheletnek nincsen élete. Ő csak fenntartja a vérkerin-

gést, amely által az emberi test megelevenedik. Az írás világosan

megmagyarázza, hogy az élet a vérben van" (53. o.). A halál után a

lehelet visszatér Jehovához. Az embernek nincsen hatalma felette.

Az Őrtorony Társulat bibliai lexikona is hangsúlyozza:" A 'nefes'

maga a személy, táplálkozási szükséglete, a vér az ereiben, a lénye... a

nefest különösen is a vér tartalmazza... Szöges ellentétben a görög

tanítással, amely szerint a pszühé ('lélek') anyagtalan, láthatatlan és

halhatatlan, a Biblia azt mutatja, hogy földi teremtményekre alkal-

mazva mind a pszühé, mind a nefes anyagit, megfoghatót, láthatót és

halandót jelent" (Segítség a Biblia megértéséhez, 1.119. o.).

Kontinuitás vagy diszkontinuitás?

Az értékeléshez ki kell jelentenünk, hogy az Őrtorony Társulat e

tanításai az emberről bibliait és bibliátlant egyaránt tartalmaznak, és

ezek keverednek. Ez onnan származik, hogy túlzottan leszűkítik a

„lélek" és a „szellem" fogalmát; a „lélek" csak „egész ember", és a

„szellem" csak „életerő". Mindamellett a bibliai lexikon szerzői elég

nyíltak ahhoz, hogy bevallják: „Széles jelentéstartalmuk van ezeknek

107

a kifejezéseknek, különböző árnyalatokkal" (i. m. 1. 340. o.), akkor is,

ha magyarázatukhoz nem vonnak le következtetéseket ebből a felis-

merésből. Éppen azért, mert a „rúach" és ,/i'sámá" (héber), továbbá

a görögpneuma („szellem"), valamint a ,/iefes" (héber) és a „pszühé"

(görög) kifejezéseknek oly „széles jelentéstartalmuk van", magyará-

zatuk és elhelyezésük a teológia tudományában is nehéz. így itt csak

nagy vonalakban vázolhatjuk őket -, arra a kérdésre tekintettel, hogy

van-e további lét a halál után (kontinuitás), vagy az ember a „teljes

halálba" süllyed (diszkontinuitás). (Ennek a kérdésnek az adventisták-

kal folytatott beszélgetésben is jelentősége van, hiszen Russell és

utódai tőlük vették át a „teljes halálról", a „megsemmisülésről" stb.

vallott nézeteiket.

Az ember maga élő lélek, vagy van lelke? A Biblia mindkettőt

mondja. Az, hogy az embert, mint ,jiefes chajjá"-t („élő lélek", álta-

lánosabban „élőlény"-nek fordítható) Isten teremtette, világosan kide-

rül az alapvető lMóz 2,7-ből: „Azután megformálta az Úristen az

embert a föld porából, és élet leheletét lehelte orrába. így az ember

élőlénnyé (nefes chajjá)" Az ószövetséges Claus Westermann így

kommentálja ezt a helyet:

„... az ember nem több alkotórészből áll (mint test és lélek vagy

hasonló), hanem 'valamiben' áll fenn [a föld pora], amely a megele-

venítés által emberré lesz... az ember nem magába kapja Isten lehele-

tét, hanem Isten fújja belé az élet leheletét... Az 'élet lehelete' tehát

egyszerűen az elevenséget, az élet leheletének belefujása az ember

megelevenítését jelenti... Az Isten által teremtett ember az élő ember...

az ember 'nefes chajjá''-ként lesz megteremtve, nem a testébe adatik

'élő lélek'. Az emberről a maga eleven mivoltában, teljes egészében

van szó" (Westermann 1976,282k).

Az, hogy Jehova Tanúi az embernek ezt az „egységességét" hang-

súlyozzák, érvelésüknek valós eleme. Igen, az ember a maga egészé-

ben „élő lélek", amelyet Isten a földből formált, és életének leheleté-

vel (ha nem is olyan dinamisztikusan, majdhogynem materialisztiku-

san értve, mint az Őrtorony Társulat, ld. feljebb) töltött be.

Mivel azonban a ,jiefes" és a „pszühé" fogalmát az Ó- és az Új-

szövetség tovább szélesíti, és egy sor jelentésárnyalatot mutat fel,

másképp is alkalmazható, így például a következő kijelentésekben: „a

108

lelke (pszühé) benne van (en autó)" (Csel 20,10; vö. lKir 17,21k),

„lelkűk van (ta ehonta pszühasz)" (Jel 8,9 stb.). Jehova Tanúinak

ismételten azok a helyek okoznak gondot, ahol test és lélek megkü-

lönböztetéséről, sőt szétválasztásáról van szó, például Mt 10,28-ban:

„Ne féljetek azoktól, akik megölik a testet, de a lelket (pszühé) meg

nem ölhetik. Inkább attól féljetek, aki a lelket is, meg a testet is el

tudja pusztítani a gyehennában."

Az „Újszövetségi Teológiai Fogalmi szótár (TBLNT) a héber

,/iefes" és a görög „pszühé" következő jelentésárnyalatait sorolja fel

a Szentírásban, a megfelelő helyekkel alátámasztva: „az élet helye,

vagy az élet", „az egész természeti lét és az ember élete", „élő lélek",

„a belső emberi élet... én, személy, személyiség a lélek különböző

erőivel... a személy a tudat minden képességével", „az elevenség és az

akarat és kedély oldala az emberben", „az eszhatológikus élet", „az az

adottság, amelyen belül élet és halál, romlás és üdvösség eldől"

(THBLNT D/1977 1.116k).

Ha közös nevezőre akarjuk hozni a definícióknak ezt a zavaró (ko-

rántsem teljes) változatosságát, akkor talán így fogalmazhatunk: A

„lélek" olyan fogalom, amely mind az emberi személy egészére, mind

pedig lényegi tulajdonságaira és körülményeire vonatkozhat. Az Ó-

és az Újszövetség úgy ábrázolja az embert mint „lelket", de úgy is,

mint ,jzellem-lélek-test" egységét, amely a testi halállal ideiglenesen

megszűnik, és a testi feltámadáskor helyreáll. A köztes időben (köztes

állapot a földi halál és az utolsó napi feltámadás között) az ember

személyként tovább létezik, mégha földi, anyagi test nélkül is. A sze-

mély folyamatossága a földi halál és a feltámadás között az emberi én

- vagy a „lélek" - továbbélésének is nevezhető, anélkül, hogy ezzel „a

lélek halhatatlansága" pogány platonista elképzeléseinek hódolnánk.

A „lélek" ebben az értelemben az embernek az anyagi halálon túl is

tartó személyisége.

Az olyan bibliai igék, mint Mt 10,28; Lk 16,19-31; lPt 3,19 és

ószövetségi kijelentések a Seolról (erre még részletesebben visszaté-

rünk) világosan arra utalnak, hogy van köztes állapot -, ezzel pedig az

ember további létezése a halál után. A „teljes" halál feltételezése ezért

több mint kérdéses. Luther Mártonnal és Fritz Heidlerrel (aki többek

között Lutherre hivatkozik), az a meggyőződésem, hogy a Biblia „az

109

elhunyt személyek köztes állapotban való lelki további létezéséről"

beszél, és hogy Isten „a lelket halhatatlanul és örökkévalóságra te-

remti", azért, hogy „megőrizze az én folyamatosságát, és így szemé-

lyes identitásukban lehetővé tegye a halottak feltámadását" (F.

Heidler: Ganztod oder nachtodliche Existenz? [„Teljes halál vagy

halál utáni lét?"] Theologische Beitráge 4/1985 169 kk).

Wolfgang Trillhaas arra hívta fel a figyelmet, hogy feltámadás és

halhatatlanság nem egymás ellentétei, hanem feltételezik egymást.

Halhatatlanság és feltámadás úgy viszonyul egymáshoz, mint héj és

mag, mint kezdet és vég. A feltámadás „a halhatatlanságba vetett hit

egyik módja". „Csak akkor gondolható el, ha a halálon túli élet

egyáltalán a horizontra képzelhető" (W. Trillhaas: Einige

Bemerkungen zur Idee der Unsterblichkeit [= „Néhány megjegyzés a

halhatatlanság gondolatához"] , Neue Zeitschrift fur Sytematische

Theologie, 1965,147kk).

Amikor a Bibliában arról van szó, hogy a „lélek" meghal (például

4Móz 23,10; lKir 19,14), az mindig az egész embert (szélesebb érte-

lem), de sohasem a lelket, mint az ember teremtésbeli elemét (szűkebb

értelem) jelenti. Ez különösen az olyan helyekre vonatkozik, mint Ez

18,4, amelyet szívesen vesz elő az Őrtorony Társulat (például: „Ér-

veljünk az írásokból, 249. o.). Ha ott azt mondja a próféta, hogy „an-

nak a léleknek kell meghalnia, amelyik vetkezik", ezen nyilvánvalóan

az ember szellemi-testi egységében értendő, mert egy elszigetelt lélek

sem vetkezni, sem meghalni nem tudna.

A halandóság olyan tulajdonság, amely az Újszövetségben csak a

földi testre vonatkozóan használatos (Róm 6,12; 8,11; lKor 15,53k;

2Kor 4,11; 5,4). Hiszen a földi test a látható és múlandó szférájába

tartozik (2Kor 4,18). Az új test azonban, amelyben a személyes fo-

lyamatosságában tovább létező ember az utolsó napi feltámadáskor

részesül, halhatatlan (lKor 15,35-54; 2Kor 5,1-10; Fii 3,21; vö.

Ronsdorf 1992,114k).

A halhatatlanság bibliai kontra platonista reménysége

Ha a bibliai tanítás szerint így van az embernek (vagy ha akarjuk, a

léleknek) halhatatlansága, ez semmiképpen sem azonos a pogány-

110

piatóni felfogással. Jehova Tanúinak az a szemrehányása, hogy az

egyházak itt pogány tant képviselnek (bizonyos kivételektől eltekint-

ve, például a tisztítótűz, vagy népies elképzelések a halhatatlanságról)

megalapozatlan. A bibliai és a pogány-platóni halhatatlanság-eszme

között mélyreható különbségek vannak, mindenekelőtt az alábbi négy

pontban:

1. A piatóni filozófia a testet a Jelek börtönének" tekinti, és ezál-

tal a szellemi-lelkivel szemben leértékeli. A Biblia ellenben hangsú-

lyozza: „Az Ige testté lett" (Jn 1,14). Az ember a maga egészében

„igen jónak" lett megteremtve (lMóz 1,31). A Bibliában a test soha-

sem másodrendű, hanem Isten jó teremtéséhez tartozik.

2. A piatóni filozófia számára idegen a test feltámadása. Elképze-

lése szerint a meghaláskor a lélek pillangóhoz hasonlóan elhagyja a

testet. - A Biblia ezzel szemben azt hangsúlyozza, hogy egy csak

időlegesen test nélküli köztes állapot („mezítelenség", „leplezetlen-

ség". vö. 2Kor 5,1-10) után kerül sor a testi feltámadásra. Bár a földi

test meghal, az ember testi léte ezzel semmiképpen sem értékelődik le,

amit Krisztus testi feltámadása és minden ember jövendő testi feltá-

madása fejez ki (lKor 15). A lelkek üdvösségét tehát a Szentírás min-

dig „a test feltámadásának, tehát a lelkek új testi valóságának szem-

pontjából tekinti" (TBLNT D/1977,1.119. o.)

3. A piatóni filozófia azt tanítja, hogy a halál után „az emberben

lévő isteni" „Istenhez" (erősen panteista ízzel) tér vissza. A halhatat-

lanságot minőségi képességnek tekinti, amely természettől fogva min-

den emberhez hozzátartozik -, függetlenül egy személyes istennel

való bármiféle kapcsolattól. - A Biblia nem ismer ilyen „istenit",

amely az emberben meglévő képesség, hanem az ember természettől

fogva bűnös voltáról és az abból eredő halálról beszél, amelyet a földi

életben elmulasztott megtérés miatt örök kárhozat követ. A örök élet -

mint örök üdvösség - egyes-egyedül Isten ajándéka és ingyenes ado-

mánya (Róm 6,23; Mt 25,31kk; Jel 21,11-15). Egyedül Istené a hal-

hatatlanság (lTim 6,16), ő azonban rendelkezik felette, és az ember-

nek adja - örök üdvösségre vagy örök elvetésre (ld. alább).

4. A piatóni filozófia az ember preegzisztenciájából (a nemzés

előtti létezéséből) indul ki - részben „lélekvándorlással" is összekötve

-, míg a Biblia elutasítja ezeket. Bár a Biblia ismeri Isten tervét az

111

emberrel még fogantatása előtt (vö. Zsolt 139,16; Jer 1,5) és az em-

bernek Istentől való örök kiválasztását (Ef 1,4), nincs szó az ember

létezéséről a fogantatás előtt. A preegzisztencia gondolata csak a

Logosz Jézus Krisztussal kapcsolatban található a Bibliában (Jn

l,lkk; 8,58; Fii 2,5kk). Az embernek az a sorsa, hogy „egyszer meg-

haljon, utána pedig az ítélet következik" (Zsid 9,27).

. „A pokol - a nyugalom helye"

„Nincsen örök gyötrelem"

Jehova tanúinak nézete szerint hagyományos értelemben vett pokol

nem létezik. Egyetlen ember sem fog örökké kínlódni a pokol tüzében.

A pokol a nyugalom, az alvás helye, végül is a sírral (ÚVF: „emlék-

sír") azonos. Azok az emberek és démonok, akik Jehova ellen dön-

töttek, nem fognak örökké gyötrődni, hanem egyszerűen megsemmi-

sülnek.

Joseph Franklin Rutherford „Isten hárfája" című írásában négy

okot nevez meg, amely miatt az örök gyötrelemről szóló tanítás nem

lehet igaz: 1. mivel teljes képtelenség, 2. mivel Isten igazságával ösz-

szeegyeztethetetlen, 3. mivel ütközik a szeretet elvével, 4. mivel egé-

szen bibliátlan" (45. o.).

Képtelenség, „mert senki sem lenne örökké kínozható, ha nem len-

ne örökké tudatánál" (46. o.). Rutherford itt feltételezi a halál utáni

tudat nélküli állapotot. Erre a tanításra a továbbiakban még rákérde-

zünk.

Másodszor az örök gyötrelemről szóló tanítás igazságtalan, mert

hát Isten teremtette tökéletlennek az embert, és így nem adta meg a

lehetőséget, hogy tökéletesen teljesítse parancsolatait. „Nagyon igaz-

ságtalan lenne a Teremtő részéről, hogy tökéletlenül hagy világra

jönni, olyan körülmények között megszületni egy gyermeket, ame-

lyekre nincs befolyása; utána pedig, mivel nem tudott tökéletesen

engedelmeskedni, pokoli gyötrelemre kárhoztatná" (47. o.). - Itt fel-

tűnő ellentmondással találkozunk a fent említett „relatív tökéletesség"

112

tanításához képest, amely nyilván mégsem volt olyan „tökéletes".

Rutherford ezzel az érvvel mindenekelőtt azt hagyja figyelmen kívül,

hogy egyetlen embernek sem kell pokolra mennie, mivel Isten szere-

tetből áldozta Fiát, Jézus Krisztust, azért, hogy bűntől, haláltól és örök

gyötrelemtől megváltson.

Harmadszor az örök gyötrelemről szóló tanítás szeretetlen, mert

csak az ördögnek jutna eszébe, hogy a saját gyermekeit kínozza. Mi-

vel azonban Isten szeretet, lényével nem egyeztethető össze ez a taní-

tás. - Itt azt hagyja figyelmen kívül, hogy Isten az ő „gyermekeit"

(vagyis a hozzá tartozókat) egyáltalán nem kínozza örökké. Csak azok

kerülnek a pokolba, akik életükben megtagadták a Biblia Istenét, és

harcoltak ellene (ld. alább).

Negyedszer az örök gyötrelemről szóló tanítás bibliátlan.

Rutherford azt állítja: „Az egész Bibliában egyetlen textus sem talál-

ható, amely az örök gyötrelemről szóló tanítás támaszául szolgálhatna.

Van néhány szöveg, amelyet szimbolikusan, hasonlatokkal és homá-

lyos beszéddel írtak, azért, hogy nagy igazságokat illusztráljanak, de

bármiféle utalás nélkül az emberi nem örök gyötrelmére... Az egész

írás azt mutatja, hogy az istentelenek bűnhődnek, a büntetés azonban

nem gyötrelmet, hanem megsemmisülést jelent." (48. o.).

Míg az első három érv emberi-humanista gondolkodásból és ér-

zésből indul ki, amely ugyan részben követhető, de Istennek a Szent-

írásban adott igéjével szemben nem lehet mérvadó, a vita valódi és fő

idegéhez a negyedik érv nyúl. Bibliai-e a pokolról szóló tanítás vagy

sem? Mit jelent a „pokol"? Mit jelent a „pokol" értelmezése az ember

számára? Tudatában vagyok annak, hogy az alábbi fejtegetések szoro-

san kapcsolódnak a szótériológiához és az eszhatológiához, mégis az

antropológiánál tárgyalom ezeket, mivel szorosan összefüggnek az

ember, a lélek, a teljes halál stb. kérdésével.

A „pokol" fogalma

Ha a német ,jHölle", (de a magyar „pokol" - a kiadó) fogalmat kö-

zelebbről megnézzük, láthatjuk, hogy pontatlan. A német „Hölle"

szóval - mint Luther Márton bibliafordításában is - egészen különbö-

ző héber és görög fogalmakat foglárnak egybe. A bibliai nyelvekben

113

meg kell különböztetnünk (ha teljesen nem is választhatjuk szét) a

következőket:

- Abüsszosz (görög) „mélység", „alvilág", különösen is „bűnhődő

démonok börtöne" (Lk 8,31; Jel 9,lk; v. ö. Evangelisches

Wörterbuch zum Neuen Testament [=Protestáns Újszövetségi

Szótár] 1/1980, 8. has. k.); a „tartarosz" jelentése is hasonló (2Pt

2,4).

- Seol (héber), hádész (görög) az anyag nélküli személyiség

(=„lélek"), ideiglenes, köztes tartózkodási helye a feltámadásig,

mégpedig mind az igazaké, mind a gonoszoké, akiket mély szaka-

dék választ el egymástól, az a rész, ahol az igazak élnek ábra-

hám kebele" (Lk 16,22-23), vagy „paradicsom" (Lk 23,43 ld.

alább). (Lk 16,23-ban Károli és az új protestáns fordítás a „pokol"

szót használja - a kiadó.)

- Géhenna (görög) - „gyehenna", az elveszettek örök tüzes „pokla"

(az arám „gehinnám", a Hinnóm-völgy nyomán, Jeruzsálem déli

részén, ahol Jósiás király koráig (i. e. 620 körül) tűzben gyerme-

keket áldoztak, és amely az isteni ítélet helyének számított, ld.

alább).

Az Újszövetségi Teológiai Fogalmi Szótár (TBLNT) így határozza

meg a „hádész"t és a „gyehenna"-t:

Az Újszövetség számára ...a géhenna eleve létező valóság (Mt

25,41), tüzes mélység (Mt 13,42.50). Ez az utolsó ítélet után a végső

büntetés helye, amely örökké tart (Mt 25,41.46; 23,15.33). Test és

lélek kerül benne ítélet alá (Mk 9,43.45.47k; Mt 10,28). A 'hádész'-

től tehát meg kell különböztetni, mivel az a feltámadás előtt fogadja

magába az elhunytak lelkeit" (TBLNT 1/1977,713. o.).

Formailag hasonlóan Jehova Tanúi is különbséget tesznek.

Rutherford így ír „Teremtés" című könyvében:

„A hádész, amelyet gyakran pokolnak fordítanak, a halálnak azt az

állapotát jelenti, amelyből a feltámadás történik. A gyehenna azonban

olyan állapotot jelöl, amelyből nincsen feltámadás" (271. o.).

114

Ez a külsőleg, formailag nagyon hasonló meghatározás azonban

nem feledtetheti, hogy az Őrtorony Társulatnál tartalmilag egészen

másról van szó mint a hagyományos egyházi magyarázatban: Jehova

Tanúi másképp értelmezik ezeket a fogalmakat (hádész, gyehenna,

pokol, tüzes kemence stb.), vagyis szimbolikusan, amint már az imént

szó volt róla. A hádész és a gyehenna az Őrtorony Társulat állítása

szerint nem a köztes vagy a végérvényes gyötrelem helye. A „hádész"

vagy „seol" számukra az öntudatlanság állapotát jelöli: „sír, kripta,

gödör vagy mélység" a valamikori feltámadásig (a Jehovához és

Teokratikus Társaságához való viszony szerint) (vö. i. m. 269. o.). A

„gyehennát" „a teljes megsemmisülés állapotának" tartják, „ahonnan

nem lesz feltámadás vagy feltámasztás" -, így tehát nincs köze örök

gyötrelemhez (i. m. 270. o.). Az „Örökké élhetsz Paradicsomban a

földön" című Őrtorony-könyvben ez áll:

„A héber Seol és a görög Hades szó egyértelműen a sírt jelenti. De

mit jelent akkor a gyehenna? A Héber iratokban a gyehenna a

'Hinnom völgye'. Emlékezz vissza, hogy Hinnom volt a neve annak a

völgynek, amely közvetlenül Jeruzsálem falain kívül fekszik, és ahol

az izraeliták feláldozták gyermekeiket a tűzben. A jó Jósiás király a

maga idejében hulladék vagy szemétgyűjtő teleppé alakította ezt a

völgyet, s ezzel megszüntette ezt a borzalmas szokást (2Királyok

23:10).

Abban az időben tehát, amikor Jézus a földön tartózkodott, a gye-

henna Jeruzsálem szeméttelepe volt. E telepen a szemét hatásos el-

égetésének fokozására kén adagolásával táplálták a tüzet." ...

„Jézus a gyehennát a teljes és örök megsemmisülés találó szem-

léltetésére használta. ... hallgatói megértették, hogy a gyehennára ju-

tók sorsa olyan mint a szemété: örök megsemmisülés.

Mit értsünk akkor a Jelenések könyvében említett 'tűz tava' kifeje-

zésen. Ennek a gyehennáéhoz hasonló jelentése van. Nem öntudatos

állapotban való gyötrést, hanem örökkétartó halált, vagy örök meg-

semmisüléstjelent" (86k).

Valóban így van? Hogyan magyarázhatók azok a bibliai szakaszok,

amelyekben a „seol", „hádész", „gyehenna" és a „tüzes tó" fogalma

előfordul? Szimbolikus fogalmak és történetek-e (ezt állítják Jehova

Tanúin kívül az „annihiláció" és a „kondicionalizmus" más képviselői

115

is, például Fudge 1994; vö. Harris 1961) -, vagy mostani és jövendő

valóságról szórnak? A pokol „a nyugalom és a reménység helye",

amint az „Isten hűséges marad" című Őrtorony-irat egyik fejezetének

címe mondja -, vagy a „sírás és fogcsikorgatás" helye, amint Jézus

többször kijelenti (ld. alább)?

Mindenekelőtt azt kell megállapítanunk, hogy a „seol" és a

yJiádész" fogalma nem a sírt, hanem az alvilágot, mint a halottak tar-

tózkodási helyét, a holtak birodalmát jelöli (Theologisches

Handwörterbuch zum Altén Testament [= Ószövetségi Teológiai Ké-

ziszótár] n/1984, 837kk hasáb, Bauer 1971, 32k hasáb, Evangelisches

Wörterbuch zum Neuen Testament [=Protestáns Újszövetségi Szótár]

1/1980, 72k has., Theologisches Wörterbuch zum Altén Testament [=

Ószövetségi Teológiai Szótár] Vü/1993, 901kk has.). Ezzel szemben

a „sír" szokásos kifejezése héberül „qeber", görögül jafosz" vagy

„mnémeion"'. A seol többek között abban különbözik a sírtól, hogy

igen nagy „mélységben" található (5Móz 32,22; Jób 11,8; 26,5; Ézs

14,15), „kapuk" zárják el (Zsolt 9,14; Ézs 38,10; v. ö. Mt 16,18), és

hogy az ember „leszáll", „lemegy" ide, miközben sírba helyezik. Bár a

seolban megszakad a kapcsolat a világgal, mégsem öntudatlanság,

hanem észlelési képesség és tevékenység jellemzi. A megfelelő bibliai

helyek (például Ézs 14,9-17; Ez 31k; Jób 14,18-22; 26,5; vö. Lk

16,19-31) lehetséges, hogy részleteikben képi elemeket tartalmaznak,

a beszámolók azonban véleményem szerint halál utáni létre utalnak

(Harris 1961-gyel szemben), Az ószövetségi korral szemben a

1tseol/hádész" fogalma jelentésében bővült az Újszövetségben. „A

halottak teljes világára alkalmazott régi jelölésen túl a szó vagy min-

den halott köztes tartózkodási helyét, vagy az istentelenek lelkének

helyét jelentheti (Theologisches Handwörterbuch zum Altén

Testament [= Ószövetségi Teológiai Kéziszótár] D/1984, 841. has.).

A fentiektől eltérően a „gyehenna" a kárhozottak „célállomását",

az örök tüzes tavat jelöli. Az ehhez kapcsolódó valóságot az Újszövet-

ség a következőképpen ábrázolja:

- Sírás és fogcsikorgatás (Mt 8,12; 13,42.50; 22,13; 24,51; 25,10).

- Sötétség (Mt 22,13; 2Pt 2,4.17; Júd 6)

116

- Tűz (Mt 3,10; 13,40; Jn 15,6)

- Örök tűz (Mt 18,8; 25,41; Mk 9,43)

- Tűz és kénkő (Jel 14,9 kk)

- Tüzes pocsolya (Jel 19,20; 20,15)

- Tüzes kemence (Mt 13,41k.5O)

- Örök tüzes büntetés (Júd 7)

- Kiolthatatlan tűz (Mk 9,43.48; Lk 3,17)

- El nem pusztuló féreg (Mk 9,48; vö. Ézs 66,24)

- Gyötrelem (Jel 14,11; vö. Lk 16,23kk).

Még ha abból indulunk is ki, hogy ezek a leírások részben vagy

teljesen képiesen értendők, akkor is kiábrándítóan valóságosak: Isten

távolléte, sötétség és gyötrő fájdalmak. A gyehennában gyötrő fáj-

dalmakra való drasztikus utalások véleményem szerint nem egyeztet-

hetők össze a létezés kioltásával vagy megsemmisülésével, ahogyan

pedig az annihiláció elméletének képviselői hangsúlyozzák. Ha földi

halálakor az ember valóban kihunyna, akkor felesleges, sőt érthetetlen

lenne az „örök" vagy „kiolthatatlan" tűzre („to pür to aszbeszton"), az

„el nem pusztuló féregre" („ho szkolex ou teleuta") és az ezekkel

kapcsolatos gyötrelemre utalás. Sehol sincsen a Szentírásban világos

bizonyíték arra, hogy ez a „tűz" az egyszeri megsemmisülés alkalma

lenne, amely megszünteti az ember létezését; hanem ellenkezőleg,

örökkévalóságát (aióniosz, ld. alább) hangsúlyozza.

Ha összefoglaljuk az elkárhozottak örök sorsának jellemzőit, vagy

leírásait, akkor semmiképpen sem beszélhetünk úgy a pokolról, mint

„a nyugalom és a reménység helyéről", ahogyan az Őrtorony Társulat

teszi. Ha a Biblia az elkárhozottak örök sorsaként beszél a „pokolról",

erre állandóan olyan kifejezéseket használ, amelyek irtózatot és ré-

mületet keltenek. A gyehenna nem valótlan, földi időleges, üres, tisz-

títótűz, megsemmisülés vagy az újramegtestesülések közötti állapot,

ahogyan ezt különböző tanbeli irányzatok állítják. Sokkal inkább örök

büntetés, gyötrelem és az Isten messzeségének helye (vö.

Kreeft/Taelli 1994,280kk; Fudge 1994 és mások ellenében).

117

JK második halál"

Az Őrtorony Társulat Jel 20,14-re hivatkozva a következőképpen

érvel:

«... a tűz tava a 'második halált' jelenti, amelyből nincs feltámadás.

Nyilvánvaló, hogy ez a 'tó' jelkép, szemléltetés, hiszen a halál és a

pokol [Hádesz] is bele vettetnek. A halált és a poklot nyilván nem

lehet szó szerint megégetni. De meg lehet őket szüntetni, és meg is

lesznek semmisítve" (Örökké élhetsz Paradicsomban a földön, 87. o.).

Hasonlóan E. W. Fudge is rámutat arra, hogy „a halál és birodal-

ma" a tüzes tóba lesz vetve: „És a halál és a 'hádész' bele vettetett a

tűz tavába, ez a második halál, a tűz tava" (Jel 20,14). Fudge ezt írja:

„Tradicionalista szerzők ezt a hasonlatot mindig a másik irányban

olvassák, mintha arról lenne szó, hogy 'a második halál' (amely hatá-

rozatlan) lenne a 'tüzes tó' (amely egyértelmű). János valójában azt

mondja: A 'tüzes tó' (mint szimbólum) a 'második halál' (egyértel-

műbb valóság)" (Fudge 1994,194. o.).

Ez a következtetés - ez a válaszom - csak akkor villanhatna fel, ha

a tüzes tavat más helyeken is „megsemmisülésként" lehetne érteni. Ez

azonban sem az igehely szűkebb, sem tágabb összefüggésében nem áll

meg (vö. pl. Jel 20,10, ahol az ördög, a fenevad és a hamis próféta

örök gyötrődéséről van szó). így a „második halált" elkerülhetetlenül

a gyehenna és a tüzes tó valósága felől - nem pedig fordítva - kell

értelmeznünk.

Az a tény is, hogy „a halál és birodalma" a tüzes tóba kerül, nem a

gyehenna valósága ellen beszél. E megfogalmazással sokkal inkább

kifejeződik az átmenet a halottak birodalmából (seol, hádész), mint

köztes állapotból (vö. Jel 20,12k kontextusát) az örök kárhozat végső

szintjére. A seol feloszlik —, vagyis a benne lévők mind kijelölt végle-

ges helyükre kerülnek.

Jtióniosz"

Az Őrtorony Társulat erre fel azt állítja, hogy az „örök" (aióniosz)

nem a szüntelen gyötrelem állapotát, hanem a kihunyás egyszeri ese-

ményének következményét jelöli: a soha véget nem érő megsemmi-

118

sülést (ld. fent). Ez az érvelés nincs összhangban az „aióniosz" újszö-

vetségi fogalmának használatával, amely a megszakítatlan időtartamot

fejezi ki (vö. Bauer 1971, 55. has.).

Az is mondható erre továbbá, hogy a görög „aióniosz" szó, ame-

lyet az Újszövetség az „örök kárhozatra" használ, Istenre és áldásaira

vonatkozik. René Pache kiszámolta, hogy az Újszövetség „hatvan-

négyszer használja a másvilág mennyei és üdvözítő dolgaira" az

„aióniosz' -t: „az örök Isten, örökkévaló hatalma, az örökkévaló Lé-

lek, az örök élet, az örök evangélium, az örök ország, az örök üdvös-

ség, az örök megváltás, az örök szövetség, az örök örökség, az örök

dicsőség, az örökkévaló vigasztalás, az örök hajlékok, az örök látha-

tatlan dolgok". Hétszer használja a kárhozat jellemzésére: Mt 18,8;

25,41; Júd 7 - az örök tűz; Mt 25,46 - az örök büntetés; Mk 3,29;

Zsid 6,2 - az örök ítélet; 2Tesz 1,9 - az örök pusztulás. Isten és az

üdvözültek jellemzésénél vitán felül áll, hogy az „aióniosz" az „örök-

kévaló" a vég nélküli időtartam értelmében jelenti, nem pedig más

„létminőséget" (Fudge 1994 llkk ellenében). Pache joggal kérdezi:

„Hogyan lehetséges, hogy egy szónak, amely 64-szer 'örökkévalót'

jelent, hét további alkalommal más értelme legyen?" (Pache 1973,

163k). Ha tehát a Biblia a démonok és az istentelen emberek örök

gyötrődéséről beszél, ebből az következik, hogy nem semmisülnek

meg.

JKpóleia"

Jehova Tanúi állandóan csatasorba állítják az Újszövetségben

használt „apóleia" szót, amely állítólag „megsemmisülést" jelent. Ezt

találjuk az Őrtorony 1987. július 1-jei számában „Túlélni a nagy

nyomorúságot vagy megsemmisülni" címmel:

„A görög nyelvi szótárak at 'apóleia' szónak a 'kiirtás', 'örök

megsemmisülés' (Arndt /Gingrich), vagy 'végső kudarc, nem egysze-

rűen a fizikai lét kihunyása' jelentést (ThWNT - Újszövetségi Teoló-

giai Szótár) adják."

Az utóbbi idézet a maga összefüggésében éppen az ellenkezőjét

mondja annak, amit az Őrtorony Társulat igazolni szeretne, hiszen

rövidítés nélkül így hangzik:

119

„Az 'apollouszthai" [ti. az Újszövetségben] a ^zódzeszthai" és a

„dzóé aióniosz" ellentéteként végső kudarc, nem egyszerűen a fizikai

lét kihunyása, örök elsüllyedés a hádészbe, a halál reménytelen sor-

sa... Itt sem jelenti egyszerűen a lét kihunyását,... hanem a halál véget

nem érő, gyötrelmes állapotát" (ThWNT I. 395k).

A bibliai lelet alapján tehát megállapítható, hogy az „apollümi",

„apóleia" és a hasonló gyökű formák egész sor jelentéssel bírhatnak:

„elvész" (Mt 10,6.39; 15,24; 16,25; 18,11.14; Lk 15,4.6.8.9.24.32

stb.); „elpusztul" (Mt 7,13; 9,17; 10,28; 2Pt 2,1; Jel 17,8.11 stb.);

„pazarol" (Mt 26,8; Mk 14,4); „elveszít" (=megöl) (Mt 2,13; 12,14;

21,41 stb.); „elvész (=meghal) (Mt 5,29k; 26,52 stb.). Az apóleia tehát

elsősorban nem „megsemmisül", hanem „elvész", „elpusztul" jelen-

téssel szerepel. Az apóleia „nem az egzisztencia/létezés elvesztése,

hanem a jó(l) létezés vége" (Ronsdorf 1992,150. o.).

Kérdések

Az Őrtorony Társulattól és más annihilácionistáktól azt kell kér-

deznünk: Ha az embernek semmilyen további léte sincsen a halál után,

hanem a gonoszok megsemmisülnek, az igazak pedig újjáteremtésükre

várnak, hogyan magyarázhatók a következő bibliai tudósítások?

- A megdicsőüléskor (Mt 17,1-8 par) Jézusnak és a három tanít-

ványnak Mózes és ülés, az Ószövetség alakjai jelentek meg. Ho-

gyan jelenhettek volna meg, ha már (vagy még) nem léteztek vol-

na ebben az időpontban?

- Hogyan mondhatta Pál, hogy „vágyódom elköltözni és Krisztussal

lenni" (Fii 1,23), és „nem szeretnénk ezt levetni, hanem felöltem

rá amazt (átváltozni)" (2Kor 5,4), ha a földi halálhoz nem csatla-

kozik közvetlenül további lét?

- Hogyan kérhetné Jézus Krisztus két megölt tanúja Isten mennyei

oltára alatt az ő beavatkozását, és hogyan kaphattak választ:

„...nyugodjanak még egy kis ideig, amíg teljes nem lesz... szolga-

társaiknak és testvéreiknek száma..." (Jel 6,9-11), ha nincs létezés

a földi halál és az utolsó ítélet között?

120

• Hogyan szólhatott így Jézus a kereszten lévő „latorhoz": „Ma

velem leszel a paradicsomban" (Lk 23,43) - és hogyan ábrázol-

hatta a halál utáni állapotot Lk 16,19-3 l-ben, ha mindez egyálta-

lán nem lenne (ld. alább)?

A következőkben a két utóbbi és más bibliai helyekkel foglalko-

zom, amelyek különösen is fontosak a Jehova Tanúival folytatott be-

szélgetésben. Előtte azonban néhány mondatban még egyszer össze-

foglalom az Őrtorony Társulat álláspontját:

Jehova Tanúi azt mondják: nincs örök gyötrelem helye. Az ember

öntudatlan a halál után. A lélek nem él tovább a halál után. Rutherford

„Teremtés" című könyvében ezt írja:

„Ha az írás bizonysága megállapítja azt a tényt, hogy egy halottnak

sem ismerete, sem bölcsessége nincs, hogy nincs emlékezete, hogy

semmit sem tud gondolni, és hogy a hallgatás állapotában található,

így a papság által adott válasz, hogy a halottak vagy valamilyen gyöt-

relmes, vagy valamilyen boldog állapotban léteznek, meg van cáfol-

va" (260. o.).

Ószövetségi „bizonyítékok"

Rutherford mindenekelőtt ószövetségi igehelyekre hivatkozik, kü-

lönösen is a Zsoltárok és a Prédikátor könyvére, amelyek az ember

múlandóságáról, Istennel való megszakított kapcsolatáról és a halál

állapotában található teremtett világról szólnak (például Zsolt 6,5;

49,14; 115,7; Préd 3,18-22; 9,3-10). Ha elszigetelten olvassuk ezeket,

és nem vesszük figyelembe helyüket az üdvtörténetben, akkor valóban

olyan egyoldalú véleményre jutunk, mint Rutherford és utódai. Éppen

ilyen egzegézis -, amely üdvtörténeti és teljes bibliai összefüggésük-

ből kiragadja a szövegeket, és nem veszi figyelembe az előrehaladást

- jellemzi az Őrtorony Társulat bibliamagyarázatát. A „Biblia" című

részben már láthattuk, hogy ez mennyire problematikus.

Mi a helye a Prédikátornak (qóhelet) az üdvtörténetben! Ez az

ember ószövetségi kori ismeretének szintje, Jézus Krisztus feltámadá-

sa előtt. Az örök életről és a halálról itt - mint általában az Ószövet-

121

ségben - még nincs olyan világos bizonyosság, mint az Újszövetség-

ben. Akkor is, ha az Ószövetség egyes helyein ismételten felhangzik a

halál utáni létezés (például Zsolt 88,11; 139,8; Ézs 26,19; Ez 37; Dán

12,1; Jób 19,25kk). (És 26,19 és Dán 12,lkk kivételével a többi vitat-

ható - a kiadó.) A teljes bizonyosság csak Jézus Krisztus feltámadá-

sával és általa, mint a halottak általános feltámadásának alapvetésével

adatott. Ezzel szemben az Ószövetségben sok helyen találkozunk a

fenyegető ítélettől és a földi élet múlandóságától való félelemmel, így

a Prédikátornál is.

A Qóhelet „még erősen a jelen világon tájékozódik", és „nincs bi-

zonyossága az életre való feltámadásról" (Stoll 1993, 34. o.). Azzal

számol azonban, hogy „a halállal még nincs mindennek vége (3,17;

12,7)", hogy „van ítélet". Préd 3,18kk például beszél „az Isten nélküli

emberről, aki csak magával törődik, és az állatokkal összehasonlítva

belátja és be is kell látnia, hogy a halálig menően nincs különbség". A

vonalvezetés azonban „következetesen folytatódik a halált legyőző

Jézus Krisztusig" (i. m. 76k). Ugyanez érvényes Préd 9,3kk-re: ,,'A

nap alatti' elhelyezés újra felismerteti, hogy megfigyeléseivel a Prédi-

kátor az élet józan valóságát Isten rendelése mellett elmenve uja le"(i.

m. 139. o.).

Amikor Jehova Tanúi ilyen helyekre támaszkodnak, nem veszik

észre, hogy ezek kérdésekként szerepelnek, amelyek Jézus Krisztussal

jutnak válaszhoz és beteljesüléshez. Amikor Préd 3,21 ezt kérdezi:

„Ki tudja, hogy felszáll-e az ember lelke a magasba?", erre az újszö-

vetségi hely, 2Kor 5,1 adja meg a választ: „Tudjuk pedig, hogy ha

földi sátorunk összeomlik, van Istentől készített hajlékunk, nem kéz-

zel csinált, hanem örökkévaló mennyei házunk."

Ezért a témához közelebbről is nézzünk meg két lényeges újszö-

vetségi helyet: Lk 16,19-31 és Lk 23,43.

Lukács 16,19-31

Lukács 16,19-3 l-ben található az ún. példázat a gazdagról és a

szegény Lázárról „Az igazság, mely örök élethez vezet" című Őrto-

rony-irat nyomatékosan hangsúlyozza, hogy itt példázatról van szó,

122.

semmi másról. Minden, a gyötrelem betű szerinti helyével kapcsolatos

gondolatot ki kell zárni. Racionális módon kérdezik:

„Ésszerű vagy írásszerű-e azt hinni, hogy egy ember gyötrelmet

szenved csak azért, mert gazdag, szép ruhát visel, és bőven van mit

ennie? írásszerű-e elhinni, hogy valakit mennyei élettel áldjanak meg

csak azért, mert koldus? Gondolkodjunk csak azon is: Vajon a pokol

szó szerint olyan közel van a mennyhez, hogy valaki, aki a pokolban

van, beszélgethetne egy mennyben levő egyénnel? Azonkívül, ha a

gazdag ember betű szerinti tüzes tóban van, hogyan tudná Ábrahám

elküldeni Lázárt, hogy hűsítse a nyelvét csupán egy csepp, az ujja

hegyén vitt vízzel?" (42. o.)

Mindezek miatt nem lehet szó betű szerinti folyamatokat elbeszélő

tudósításról. Jézus mégis mit akart vele mondani? Az Őrtorony Tár-

sulat allegorikusán értelmezi az elbeszélést:

„Ebben a szemléltetésben a gazdag ember a vallásvezérek osztályát

jelképezte, aki Jézust elvetették, majd később meg is ölték" (i. m.

42k).

Egyes személyek itt egész népcsoportokká bővülnek. Átértelmezik

a gyötrelmet is, amelyről az elbeszélés szól. Már nem a halál utáni

létre vonatkozik (Lk 16,22), hanem a vallási vezetők sorsára, röviddel

a pünkösdi esemény után:

„Minthogy Isten elvetette őket, gyötrelmet szenvedtek, midőn

Krisztus követői Pünkösd után erőteljesen leleplezték gonosz tettei-

ket" (i. m. 43. o.).

Azt, hogy ez a magyarázat nem meggyőző, egyrészt az a tény bizo-

nyítja, hogy maga a bibliai szöveg egy ilyen pusztán kortörténeti ér-

telmezéshez semmiféle támpontot nem nyújt. Másrészt az, hogy törté-

nete folyamán az Őrtorony Társulat Lk 16,19-31 legalább öt különbö-

ző magyarázatával szolgált -, ezektől azonban helykímélés céljából

eltekintünk.

Dietrich Hellmund (1971) disszertációjában a számos és sokféle

magyarázási kísérlettel kapcsolatban Jehova Tanúinak „tartós, megol-

datlan problémájáról" beszél. Russell vallomása volt még a legbecsü-

letesebb: „Itt találjuk a Szentírásban az egyetlen helyet, amely utal,

hogy a hádészben vagy seolban a gondolkodás, érzés, gyötrelem vagy

öröm lehetőségére" (Bibliai tanulmányok 5., 1926, 361. o.). Amint

123

láttuk, a Lukács 16,19-31 semmiképpen sem az egyetlen hely, amely

ezt igazolja.

Valójában hogyan is kell magyarázni a Lukács 16,19-31-et? Ez a

teológiai kutatásban is nehéz kérdés. Nézetem szerint mégis tehetünk

néhány alapvető kijelentést.

Mindenekelőtt nem maradéktalanul világos, hogy itt valóban pél-

dázatról van-e szó. Jézus (egyéb) példázataihoz képest legalább egy

feltűnő különbség van, a névadás („Lázár")» arni különben sohasem

fordul elő Jézus példázataiban. Különböző egyházatyák ezért azon a

véleményen voltak, hogy ez nem példázat, hanem Jézus valóságos

izraeli eseményre utal. Tertullianus ezt írja (De anima 7):

„Mit keresne itt a 'Lázár' név, ha nem valóságos esemény lenne?

De még ha képes beszéd lenne is, amely hitet követel, akkor is az

igazság tanúbizonysága."

Theodor Zahn, a jeles bibliatudós is rámutat Lk 16,19-31 kapcsán

a névadásra, amely „példa nélkül áll Jézus összes ránk maradt, szű-

kebb és tágabb értelemben vett példázatában". Zahn itt tekintetbe

veszi az egyházatyák említett magyarázatát, mégis valószínűbbnek

tartja azt a lehetőséget, hogy itt példázatról van szó, és „Jézus éppen

ezt a nevet választotta, tekintettel annak jelentésére ('Lázár' valószí-

nűleg 'Eleázár' = Isten megsegít/megsegített rövidített alakja) (Zahn

1920, 583k).

Még ha valóban példázat is, (ahogyan ma a magyarázók többsége

elfogadja), akkor is csaknem önkényes oly módon allegorikusán ma-

gyarázni, ahogyan az Őrtorony Társulat teszi. Annál inkább komolyan

kell venni, hogy Jézus az ő hallgatóinak környezetükből, hagyomá-

nyaikból szokásos elképzeléseihez kapcsolódik, azért, hogy szellemi

igazságokat szemléltessen. Konkrétan: az ószövetségi zsidó hagyo-

mány seolra vonatkozó túlvilági elképzeléseit alkalmazza, azért, hogy

illusztrálja, mennyire szükséges még az életben megtérni Istenhez.

Akkor is, ha az elképzelés súlypontja (scopus) nem a túlvilágról szóló

tanítás, ez mégsem lényegtelen, hanem magától értetődőnek tételezi

fel. Akkor is, ha az olyan részletek, mint „láng", „nyelv" és „mély

szakadék" földi szemléltető eszközül szolgálnak túlvilági szellemi,

tényékhez, ezek a szellemi valóságok, mint olyanok akkor is léteznek.

124

A gazdag ember és a szegény Lázár történetében Jézus (többi) pél-

dázatához hasonlóan „valóságos helyzetet használ fel szellemi dolgok

illusztrálására". (Ez különbözteti meg a példázatot a mesétől - a kia-

dó.) Az embereknek valóban kell hogy legyen „tudatos egzisztenciá-

juk a halál után, és közülük egyeseknek valóban 'kínok között' kell

lenniük, és elmúlt életüket a legmélyebben bánniuk". Függetlenül

attól, hogy mit illusztrál a példázat, az alapjául szolgáló történetet „a

valóságos életből kellett venni" (Reed 1994, 64. o.).

Nézzük például az elveszett drachmáról juhról és a tékozló fiúról

szóló példázatot (Lk 15,4kk): mindenhol valóságoz helyzeteket ragad

meg, amelyek talán nem úgy történnek, de mindenkor úgy történhet-

nének. Tehát a mindennapi életből vannak, szellemi valóságok, iga-

zságok illusztrálására. Jézus a gazdagról és Lázárról szóló elbeszélé-

sében ugyanígy - hogy paradox módon fogalmazzunk - „a halál utáni

valóságos életre" támaszkodik, ahogyan az Isten Fiaként számára

ismert, a szeme előtt van, és a földi életből vett képekkel szemlélteti.

Lukács 23,43

Mivel Jézus ismeri a halál utáni életet, a kereszten is így szólhat a

vele együtt kivégzett bűnbánó gonosztevőhöz: „Bizony mondom ne-

ked: ma velem leszel a paradicsomban" (Lk 23,43). Mivel Jehova

Tanúi tagadják a halál utáni közvetlen további létet, azon fáradoznak,

hogy ezt a verset is másképp értelmezzék. Számukra elképzelhetetlen,

hogy Jézus ezt mondta volna a gonosztevőnek: „Ma (vagyis ezen a

napon) velem leszel a paradicsomban" (az üdvözültek köztes állapo-

tában). Ezért az Új Világ Fordítás így adja vissza ezt a verset: bizony

mondom neked ma, velem leszel a Paradicsomban."

A gonosztevő tehát nem aznap kerül a paradicsomba (az üdvözül-

tek köztes állapotába) Jézussal, hanem egyszer valamikor - újjáte-

remtése után - örökké „Paradicsomban a földön" fog élni (ld. még a

„Végső dolgok" című részt). Mivel indokolják ezt a fordítást? Az

Őrtorony Társulat bibliai lexikonában ez áll:

„A központozás e szavak visszaadásánál kényszerűen attól függ,

hogyan fogja fel a fordító Jézus kijelentését. A görög szövegben nin-

csenek írásjelek, mivel csak a IX. században látták el a mai írásjelek-

125

kel. Sok fordításban a 'ma' előtt vessző van, így az a benyomásunk,

hogy a gonosztevő még aznap jutott a Paradicsomba, ezt azonban a

Biblia nem támasztja alá. Jézus maga halott volt és a sírban feküdt,

amíg a harmadik napon azok 'zsengéjeként', akik feltámadnak, fel lett

támasztva... Ezért minden arra utal, hogy a 'ma' szóval Jézus nem azt

akarta mondani, mikor lesz a gonosztevő a Paradicsomban, hanem

arra az időre akarta irányítani a figyelmet, amelyre az ígéret elhang-

zott, és a gonosztevő egy bizonyos hitet tanúsított Jézus iránt. Ez az a

nap volt, amelyen Jézust népének legfőbb szellemi vezetői elvetették,

majd halálra ítélték és kivégzésre átadták a rómaiaknak (Segítség a

Biblia megértéséhez, 1.135. o.).

Jehova Tanúinak bibliai lexikona mindenesetre helyesen mutat rá,

hogy az eredeti görög szöveg nem tartalmaz írásjeleket, és a(z utóla-

gos) központozás a fordító felfogásától függ. A központozás persze

nem lehet önkényes, hanem a közvetlen és a teljes bibliai szövegösz-

szefüggésből kell származnia. Két kérdést kell tehát feltennünk: Mit

akart Jézus mondani a gonosztevőnek ezen a helyen? Majd: Hová

kerülnek az írásjelek párhuzamos vagy hasonló helyeken?

Az első kérdés: Mit akart Jézus mondani? Valóban arra akarta

helyezni a hangsúlyt az evangélista, hogy Jézus a gonosztevőnek kö-

zös haláluk napján paradicsomi életet ígér a távoli jövőben? Vagy

pedig az üdvözültek állapotában való azonnali részesedését kívánta

kiemelni?

A szövegösszefüggésből kétségtelenül az utóbbi adódik. Hiszen az

előbb a gonosztevő azt mondta Jézusnak: „Emlékezzél meg rólam,

amikor eljössz országodban!" (Lk 23,42). Az Isten utolsó időben fel-

állított országába vetett hit igen elterjedt volt a zsidóknál, ezzel szem-

ben Jézus máshoz nem hasonlítható teljhatalommal hangsúlyozza:

„Bizony, mondom neked: ma velem leszel a paradicsomban" -, bár

még nem az örök királyságban, mégis az üdvözültek földi halál és

utolsó nap közötti állapotában. Jézus itt „kora rabbijainak módján

beszél arról az állapotról, amelybe a kegyesek lelkei a meghalás pilla-

natában kerülnek, a paradicsomban, a gan édenbtn (Edénkért, lMóz

2,8kk) tartózkodva, anélkül, hogy ezzel előbbre hoznák azt az üdvös-

séget és dicsőséget, amely csak Isten jövendő országában várja a fel-

támadt kegyeseket" (Zahn 1920,703k).

126

Ezt az értelmezést támogatja a tartalmilag hasonló hely, Jn 11,23-

26. Jézussal szemben Márta is az „utolsó napi feltámadásról" beszél,

amely jól ismert volt a zsidóságban. Jézus ezzel szembeállítja az újat:

,JÉn vagyok a feltámadás és az élet, aki hisz énbennem, ha meghal, is

él; és aki él, és hisz énbennem, az nem hal meg soha" A szokásos

végidei várakozással szemben Jézus az „itt és most"-ot hangsúlyozza,

az örök életet, amely nem veszíthető el, és amelyet az 0 jövetelével a

hívők ajándékba kapnak.

Ezt az értelmezést - és itt már a fenti második kérdésre válaszo-

lunk - a teljes bibliai összefüggés is támogatja, különösen is a görög

,jzémeron" („ma") szó egyéb használata. Éppen Lukács evangéliuma

használja jellegzetesen. Mégpedig ismételten, hangsúlyosan elöl,

hogy az üdvösség és az Üdvözítő jelenlétét hangsúlyozza: „Ma szüle-

tett nektek a Megtartó" (2,11). „Ma teljesedett be az írás a fületek

hallatára" (4,21). ,ftfa hihetetlen dolgokat láttunk (19,5). „Ma lett

üdvössége ennek a háznak" (19,9). Ennek a láncolatnak szerves része

ez a mondat is: „Ma velem leszel a paradicsomban" (23,43).

Mindenekelőtt a Jézus által gyakran használt „bizony mondom

nektek" fordulatból adódik, hogy a „ma" a mondat második feléhez

tartozik, oda kell tartoznia: „Ma velem leszel a paradicsomban". Hi-

szen több mint 70-szer fordul elő az Újszövetségben: „Bizony (bi-

zony) mondom neked/nektek", és egyszer sincs „ma" hozzátéve -

eszerint minden bizonnyal Lukács 23,43-ban sem.

Hallottuk már, hogy Jehova Tanúi szerint Jézus a halála után köz-

vetlenül egyáltalán nem a „paradicsomban", hanem egyszerűen „hol-

tan" és „a sírban" volt, amíg három nap múlva újjá nem lett teremtve.

A gonosztevő ezért egyáltalán nem lehetett vele halála után. A Jézus

Krisztus személyére, a megfeszítésre, feltámadásra és üdvösségre

vonatkozó kérdésekkel foglalkozunk vizsgálódásunk következő részé-

ben.

127

ÜDVÖSSÉG

Áttekintés

Az Őrtorony Társulat nézete szerint Jehova Krisztus előtt 4128-

ban, 4028-ban vagy 4026-ban teremtette az első emberpárt (az évszá-

mot többször változtatták, ld. a „Végső dolgok" című részt). Lucifer,

az egyik kerub és az angyalok serege ekkor már megvolt. Lucifer

mindenekelőtt a fiatal emberi nem védelmezője volt. Jehovával szem-

ben azonban hűtlennek bizonyult, amikor maga akart olyan lenni, mint

ő, és ebbe az embert is be akarta vonni. Sátánná lett, és sok angyalt is

(belőlük lettek a démonok) megnyert magának.

Jehova a Sátánt és a bukottakat (angyalokat és embereket) meg-

semmisítésre ítélte. Előtte azonban Jehovának 6000 évnyi időt kellett

biztosítania a bukottak számára. Lucifer-Sátán ugyanis két vitakérdést

tett fel: Valóban szuverén-e Jehova, ő-e a világmindenség uralkodója

vagy sem? És: Valóban szeretetből engedelmeskednek-e szolgái Jeho-

vának -, vagy pedig mindannyian elfordulnak tőle, és a Sátán vezeté-

sét követik-e?

Jehovának ki kellett gondolnia szuverenitása bizonyításának mód-

ját. Ezért elhatározta, hogy egy másik kerubot, aki ugyanolyan hatal-

mas mint Lucifer, Mihály arkangyalt elküldi a világba, hogy az elsi-

mítsa Lucifer lázadását. Lucifer azonban nem maradt tétlen: megala-

pította birodalmát a világban államok, vallások és egyházak formájá-

ban. A szervezett vallás Lucifer vezetése alatt „a nagy parázna". A

szervezett vallással szemben Jehova mindig tanúkat hívott el, így már

Ábelt, majd Mózest is, aki ideiglenes „teokratikus előkormányzást"

vezetett be. Ez Kr. e. 607-ben vagy 606-ban Júda királyainak enge-

detlensége miatt véget ért, és a babiloni fogsággal elkezdődött a

„nemzetek ideje", amelynek 2520 évig, 1914-ig kellett tartania (rész-

letesebben a „Végső dolgok" és a „Gyülekezet" című részben).

A Sátán világuralmával szemben az Őrtorony Társulat nézete sze-

rint Mihály arkangyal elküldése volt a legerősebb ellencsapás, akit -

amint már láthattuk az „Isten" című részben -, Jézus Krisztussal azo-

128

nosítanak. A következőkben részletesebben foglalkozom a bűn,

Krisztus és az üdvösség értelmezésével Jehova Tanúinál, és kritikus

kérdéseket teszek fel.

A bűn - diszharmónia

Jehova Tanúinak bibliai lexikonában rámutatnak, hogy a bűn a

Sátán által lépett fel:

„Ismeretlen hosszúságú ideig az egész univerzum teljes harmóniá-

ban volt Istennel. A diszharmónia egy szellemi teremtmény által lépett

fel, akit ellenállónak vagy ellenszegülőnek neveznek (héberül szátán,

görögül szatanasz', Jób 1:6; Róm 16:20), mint Isten fö hamis vádlóját

vagy rágalmazóját (görögül diabolosz; Zsid 2:14; Jel 12:9)" (Segítség

a Biblia megértéséhez, 1.422. o.).

A Sátán táplálta a vágyat az Édenkertben, ő juttatta oda az embert,

hogy egyék a jó és rossz tudásának fájáról, és vezetett az ember és

Teremtője, önmaga és a többi teremtmény közötti „diszharmóniához".

Szó szerint így hangzik:

„A bűn diszharmóniához vezetett az ember és Teremtője között.

Nemcsak Istenhez való viszonyát, hanem Isten többi teremtményéhez

való viszonyát is károsította -, sőt önmagát, értelmét, szívét, testét.

Nagy szerencsétlenséget hozott az egész emberi nemzetségre" (i. m.

1.422 kk).

A bűneset hatással volt az egész emberiségre: „A tények amellett

szólnak, hogy Ádám bűnének átadását a következő .nemzedékekre az

öröklődés ismert törvényeire kell visszavezetnünk (Zsoltárok 51:5)"

(i. m. 1.423. o.). A bűn következménye a halál, a betegség, a fájdalom

és az öregedés. A bűn törvénytelenség - és „csak egyetlen bűntelen

ember - mint Jézus Krisztus - tudta ezt a (Jehovától származó) tör-

vényt tökéletesen betartani" (i. m. 1424. o.), és ezzel megszüntetni a

bűn következményeit.

Jehova Tanúinak ezek a kijelentései első pillantásra részben orto-

doxnak tűnhetnek, mégis jelentős különbséget takarnak a „bűn" bibli-

ai értelmezéséhez képest. Nem látják a bűnt a maga teljes radikalitá-

sában és mélységében. Figyeljük meg pontosan az Őrtorony Társulat

129

megfogalmazását: A bűn „diszharmóniához" vezetett, „károsította"

az ember viszonyát Istenhez és a többi teremtményhez; magát az em-

bert is „károsította". - A Biblia ezzel szemben arról beszél, hogy a

bűn teljesen szétrombolta az Istenhez való viszonyt, hogy teljesen

elveszettek vagyunk, és hogy semmi jó sem lakik az ember szívében

stb. (vö. Ézs 59,2; Róm 3,9-28; 7,18.24).

Csak mivel Jehova Tanúi nem látják a „bűnt" a maga teljes mély-

ségében, állíthatják azt, hogy „egy bűntelen ember - mint Jézus

Krisztus" elegendő ahhoz, hogy „tökéletesen" megtartsa a törvényt, és

helyreállítsa az igazságot, amelynek ezáltal mindenki részesévé lesz,

és így lehetővé válik, hogy saját cselekedeteik által „kipróbálják"

magukat (ld. alább). Tehát pusztán egy ember (ill. emberré lett arkan-

gyal, ld. szintén alább) elegendő lenne a megmeneküléshez. - Az

egész bibliai-keresztyén hagyomány azonban kitart amellett, hogy

egyedül Isten, aki emberré lesz, segíthet az embernek, mivel mérhe-

tetlen az ember bűne.

„Krisztus - Mihály arkangyal"

i szint - emberi szint - angyali szint"

Többször hallottuk, hogy az Őrtorony Társulat elképzelése szerint

Krisztus pusztán az emberré lett Mihály arkangyal. Erre az állításra

már az „Isten" című részben is kitértem, de ebben a szakaszban még

egyszer foglalkoznunk kell vele, mivel elválaszthatatlanul összefügg

az üdvösségtan (szótériológia) kérdésével.

Jehova tanúinak felfogása szerint Mihály arkangyal három szinten

ment át: Jehova teremtette sokkal korábban minden más lénynél, így

Lucifernél is (első szint). Időszámításunk kezdetén elhagyta a szellemi

teremtmények birodalmát, és tökéletes ember, Jézus Krisztus lett,

azért, hogy tökéletes emberi életének (ill. testének) odaadásával meg-

fizesse a váltságdíjat Ádám törvényszegéséért (második szint). A kín-

zócölöpön emberként elszenvedett halála után Jehova újra szellemi

teremtményként - egy szinttel magasabban mint azelőtt - „isteni"

130

szintre (mégsem olyan hatalmasra mint a mindenható Isten), a meny-

nyei dicsőségbe helyezte, amelyben megkapta azt a képességet, hogy

Jehova segítségével „materializálja" a „feltámadott" Jézus testeit

(harmadik szint).

Dualizmus és Krisztus leértékelése

Itt is mindenekelőtt az mutatkozik meg, hogy mennyire kétarcú Je-

hova Tanúinak istenképe. Azt állítják, hogy Istennek bizonyítania kell

szuverenitását Lucifer-Sátán kihívásával szemben. Ha például Jób 1-

ben támpontot lelhetnek az ilyen felfogáshoz, akkor sem lenne szabad

odáig elmenni, hogy Istent egy szintre helyezzék a Sátánnal, mintha

versenytársak lennének, és Istennek a Sátánnal szemben erősebbnek

kellene bizonyulnia. Az ilyen gondolatok, még akkor ha Jehova Tanúi

messzire utasítanák, veszedelmesen közelítenek a dualizmushoz (két,

általában egyforma erős hatalom küzd az uralomért). Ez pedig teljesen

ellentmond JHVH mindenhatóságának, páratlanságának, szuverenitá-

sának és (vö. 2Móz 2,20k; 5Móz 6,4). Jehova Tanúinak ilyen kijelen-

tései Istenről további bizonyítékot szolgáltatnak arra, hogy Jehova

egyetlen és abszolút voltának hangsúlyozása ellenére sem ismerik az

igazi, abszolút Istent, hanem saját „istent" eszkábálnak össze, akinek

bele kell simulnia az általuk eltervezett világdrámába.

Ez teljesen megmutatkozik, ha Krisztusra pillantunk. Az „Isten"

című részben már kimutattam, hogy Krisztus nem teremtmény, hanem

az isteni háromság második személye. Ennyiben tulajdonképpen szük-

ségtelen is lenne a további fejtegetés arról, hogy azonos-e Mihály

arkangyallal. A szótériológiával kapcsolatban azonban kérdések tá-

madnak, amelyek szükségessé teszik, hogy közelebbről is szemügyre

vegyük Jehova Tanúinak istenképét.

Itt látjuk, hogy Jehova Tanúinak dualista szemléletű istenképe kü-

lönböző szinteken folytatódik. Dualizmust állítanak Mihály és Lucifer

között, Jézus és Lucifer között és - más szinten - (Mihály-)Jézus és

Ádám között. Mivel Jézust csak angyali lénynek, vagy - átmenetileg -

csupán embernek tekintik, az ilyen szembeállítás az éppenséggel

„egyenjogú partnerek" vagy „kontrahensek" (szerződő felek) között

legitimnek tűnik.

131

Eközben persze figyelmen kívül hagyják, hogy Jézus nincsen az

angyalokkal és az emberekkel azonos szinten, hanem teljesen Isten

oldalán áll. Időleges emberré lételét nem szabad úgy félreérteni, hogy

csupán ember volt, hanem egyszerre valóságos Isten és valóságos

ember. Földi működése során nem „angyali létét", hanem isteni for-

máját nyilatkoztatta ki, anélkül, hogy isteni lény(eg)ét elveszítette

volna (ld. az „Isten" című részt). Jehova Tanúi ezzel szemben leérté-

kelik Krisztust. Bár központi helyet tulajdonítanak „váltságdíjának", -

áldozatának, ez azonban véleményük szerint íiem elegendő a megvál-

táshoz (ld. alább).

Jehova Tanúi mindenekelőtt négy bibliai helyet hoznak fel Jézus

Krisztus és Mihály arkangyal állítólagos azonossága mellett: Dán

12,1; lTesz 4,16; Júd 9 és Jel 12,7-12. Mindegyik helyen Mihály

angyalfejedelemről van szó. „Mihály" azt jelenti: „ki olyan mint Is-

ten?" -, nem pedig azt, hogy „aki olyan mint Isten" (Russell hibásan

így fordította; vö. Hellmund 1971, 318. jegyzet). Az, hogy Mihály a

legfőbb angyal, és mint az isteni angyalseregek „főparancsnokának"

különleges helye van, minden bibliai igéből kiderül, ahol előfordul a

neve, de sehol sem Krisztussal azonos személyként. Jézus sokkal in-

kább Mihály és minden angyal felett áll (vö. Zsid 1 stb.; ld. feljebb).

Ha például Dán 12,l-ben és Jel 12,7-12-ben Mihály és a Sátán kö-

zötti harcról van szó, Mihály itt Krisztus teljhatalmával és megbízásá-

ból, de nem Krisztusként cselekszik. A Szentírás ismételten hangsú-

lyozza, hogy Krisztus nem egyedül harcol a Sátánnal és a démoni

hatalmakkal, hanem angyalainak kíséretében -, és közöttük az első

helyen Mihály, az arkangyal van, akinek hangja Krisztus visszatérése-

kor Isten harsonájával együtt megszólal (ITesz 4,16; vö. Mt 24,30k

par; 2Tesz 1,7). Mihály hangja csak a világ feletti ítéletkor harsán fel.

A halottak feltámasztásakor azonban csak Krisztusnak, az Isten Fiá-

nak hangja lesz hallható. Egyedül Krisztusé - nem pedig Mihály ar-

kangyalé - az a hatalom, hogy életre keltse a halottakat (Jn 5,25.28k).

Hiszen Krisztus nem teremtmény, hanem az élő Isten Fia.

132

A „váltságdíj" - segítség az önsegélyezéshez

Hit és cselekedetek

Az elmondottakból világos, hogy Jehova Tanúinak Jézus Krisztusa

nem érhette el az ember teljes megváltását. Az Őrtorony Társulat né-

zete szerint nem az volt az első és igazi feladata, hogy meghaljon bű-

neink bocsánatáért, hanem hogy megvédje Jehova nevét, igazolja

szuverenitását és felállítsa királyságát.

Jézus - az Őrtorony Társulat mindenesetre itt szeretne Róma 5,12-

21-hez kapcsolódni - második Ádámnak számít. Az első Ádám töké-

letes emberként (a már leírt „relatív tökéletesség" értelmében) lett

megteremtve, de Lucifer sugalmazásának engedve elveszítette ezt az

első tökéletességet. Krisztus pedig mint második Ádám lépett fel, aki

nem adta meg magát Lucifer sugallatára. Testét és teljes emberi életét

váltságáldozatként, váltságdíjként Jehovának adta, hogy kiengesztelje

Ádám bűnét, amely öröklés által az egész emberi nemre átterjedt.

Jézus, az emberré lett Mihály arkangyal tehát a tökéletes második

Ádámnak számít, aki bűntelen maradt. Az ő váltságáldozata követ-

keztében minden ember, aki azt igénybe veszi, lehetőséget kap, hogy

éppígy tökéletességre emelkedjen.

Krisztus váltságáldozata azonban nem elegendő. Ő csak Ádám tör-

vényszegését egyenlítette ki. Az embernek viszont a saját hibáit és

bűneit - még ha e váltságdíj igénybevételével is - a saját teljesítmé-

nyével kell kiegyenlítenie. A megváltás tehát nem egyedül Krisztus

által, hanem hit és cselekedetek által történik. Ezekhez a cselekede-

tekhez számít: Jehova királyságának hirdetése, a Jehova rendelkezései

szerinti élet és a Teokratikus Társaságnak való alávetés. Aki életében

nem végezte (el) ezeket a cselekedeteket, és nem fogadta el Krisztus

váltságdíját, az újjáteremtése után esetleg kap még egy (utolsó) lehe-

tőséget, hogy alkalmassá legyen.

133

A bűnök jóvátétele vagy túláradó kegyelem?

Bibliai-teológiai szempontból hogyan ítélhető meg az üdvösségnek

és a megváltásnak ez a tanítása? A szinergizmus tipikus példájáról van

szó: Isten megteszi a maga részét, az ember is a magáét, és a két rész

együtt eredményezi a megváltást. Ez a nézet azonban feloldhatatlan

ellentmondásban van a bűnösnek egyedül kegyelemből történő meg-

mentéséről szóló evangéliummal.

Jézus Krisztus mindent megtett megváltásunkért a golgotái ke-

reszten: „Elvégeztetett" (Jn 19,30). Az ő vére „megtisztít minket min-

den bűntől". Ő „az engesztelés a mi bűneinkért, de nem csak a miein-

kért, hanem az egész világ bűnéért is" (Un 1,7; 2,2). Ő „egyszer s

mindenkorra bement a szentélybe, és örök váltságot szerzett". jJEgy-

szer jelent meg az idők végén, hogy áldozatával eltörölje a bűnt."

ügyetlen áldozatot mutatott be a bűnökért." ügyetlen áldozattal

örökre tökéletessé tette a megszentelteket (Zsid 9,12.26; 10,12.14).

„Mert nincs különbség: mindenki vetkezett, és híjával van az Isten

dicsőségének. Ezért Isten ingyen igazítja meg őket kegyelméből, mi-

után megváltotta őket a Krisztus Jézus által... Hiszen azt tartjuk, hogy

hit által igazul meg az ember, a törvény cselekvésétől függetlenül"

(Róm 3,22kk.28). „Hiszen kegyelemből van üdvösségetek a hit által,

és ez nem tőletek van: Isten ajándéka ez; nem cselekedetekért, hogy

senki se dicsekedjék" (Ef 2,8k).

A keresztyénséghez bizonyosan hozzátartoznak a cselekedetek is,

de mindig csak következményként, és sohasem feltételként. Az Őrto-

rony Társulatnak az üdvösség feltételeként kell követelnie a cseleke-

deteket, mert nem ismeri a valódi Krisztust, aki igazi, tökéletes bűn-

bocsánatot és megváltást hozott. A Biblia azonban az igazi Krisztust

hirdeti nekünk, aki valóságos Isten és valóságos ember, aki nemcsak

„elégtételt" szerez Ádám vétkéért, hanem sokkal többet. Nem csupán

Ádám bűnéért (és következményeiért), hanem az egész világ bűnéért

halt meg: múlt-, jelen- és jövőbeli bűnökért. És mindenkinek megbo-

csát, aki bűnbánattal és hittel megy hozzá. Ezt az áldozatot, amely

végtelenül nagyobb Ádám vétkénél, csak azért hozhatta meg, mert

nem csak valóságos ember, hanem öröktől fogva valóságos Isten is.

134

Bár Róma 5,12-21 Krisztust mint második Ádámot szembeállítja

az első Ádámmal, hangsúlyozza, hogy a kettő nincs azonos szinten:

„De nem igaz az, hogy amilyen a vétek, olyan a kegyelmi ajándék is.

Mert ha annak az egynek a vétke miatt sokan haltak meg, az Isten

kegyelme és ajándéka még bőségesebben kiáradt az egy ember, a Jé-

zus Krisztus kegyelme által sokakra" (15. v.). Bűn és kegyelem nem

úgy viszonyul egymáshoz mint a mérleg két, egyforma súllyal terhelt

serpenyője; éppen ebben az összefüggésben nem az ószövetségi talio-

elv (szemet szemért... - a kiadó), hanem Isten kegyelmének „nagysze-

rű és óriási túlsúlya" (de Boor 1979,137. o.) érvényesül.

Isten emberré lett Jézus Krisztusban, mert csak így tudott helyette-

sítőén értünk, emberekért meghalni, bűneinket kiengesztelni és Isten-

től való eltávolodásunkat legyőzni (vö. Zsid 2,17; 4,15; Mt 27,46).

Megváltani pedig csak azért tudott, mert Isten is, és rendelkezik a

megváltáshoz szükséges hatalommal. „Csak Isten tudott olyan végte-

lenül értékes áldozatot hozni, hogy kiegyenlítse az örök pokol bünte-

tését, amely pedig az isteni igazság jogos igénye szerint járna"

(McDowell/Larson 1985,76. o.).

Kereszt vagy kínzócölöp?

Miután Joseph Franklin Rutherford Jehova Tanúit 1931-ben „az

üdvösség új népének" kiáltotta ki, egyre fontosabb lett számukra,

hogy minél több ponton megkülönböztessék magukat az egyházaktól,

így távolították el a keresztyénség fo szimbólumát, a keresztet az Őr-

torony-iratokból. Ez persze kb. fél évszázaddal azután történt, hogy

Charles Taze Russell megalapította az Őrtorony Társulatot. Történeti

művükben: „Jehova Tanúi - Isten Királyságának hirdetői" „Az elha-

gyott szokások" címmel a keresztet is említik:

„A bibliakutatók évekig keresztet és koronát ábrázoló jelvényt vi-

seltek azonosításként, és ez a szimbólum volt az 'Őrtorony' címlapján

1891 és 1931 között... 1936-ban rámutattak, hogy a bizonyítékok azt

igazolják, Krisztus oszlopon és nem egy két gerendából álló kereszten

halt meg" (200. o.).

Mi az alapja ennek az „új felfedezésnek"? Az Őrtorony Társulat

lényegében a következő érveket nevezi meg:

135

a) A görög „sztaurosz", amelyet szokás szerint „kereszt"-nek for-

dítanak, „pusztán egy függőlegesen álló törzset, cölöpöt, hegyes karót,

pillért vagy támasztékot jelent", de nem keresztet, ezt az is igazolja,

hogy az Újszövetségben „a xülon a sztaurosz szinonimájaként" hasz-

nálható lenne, amely egyszerűen „fát" vagy „fagerendát" jelent (Se-

gítség a Biblia megértéséhez, 1.158. o.).

Ehhez el kell mondanunk, hogy az Őrtorony Társulat a maga for-

dításával bizonyosan visszaadja a „sztaurosz" és a „xülon" eredeti

jelentését (vö. Bauer 1971, 1086. has kk; 1.515k). Amit viszont nem

vesz észre, az az eredeti jelentés bővülése, amely az idők folyamán

ezekhez a szavakhoz tapadt. így történetileg biztos tény, hogy a ró-

maiak mind egyszerű oszlopokon, mind pedig kereszteken (függőle-

ges oszlop keresztgerendával) végrehajtottak kivégzéseket (vö. pld.:

Seneca: De vita beata [= A boldog életről] 19,3; Epistola 101,12; Ta-

citus: Históriáé IV,3; Josephus: Antiquitates [=A zsidók története]

1 l,261kk). A Jézus korában szokásos kivégzést forma a keresztrefeszí-

tés volt (vö. ThWNT [=Újszövetségi Teológiai Szótár] VÜ/1964,

573k). A „kereszt"-re használt latin fogalmat, a „crux"-ot az Újszö-

vetség szerzői a görög „sztaurosz"'-szál (néha a „xülon"-nál adják

vissza.

b) Az Őrtorony Társulat részéről továbbá úgy érvelnek, hogy „a

két gerendából álló kereszt kaldeai eredetű", ezért elvetendő (Segít-

ség... 1.158. o.). - Erre ez a válaszom: Nyilvánvaló, hogy a keresztre-

feszítés halálbüntetése (de a „cölöpreszegezés" is) a pogány világból

származik. Ezt azonban a rómaiak, a görögök, a perzsák és más népek

is gyakorolták. A kereszt különböző változatokban több vallásban is

megtalálható szimbólumként. A pogány gyökerek és párhuzamok

azonban semmiképpen sem szólnak a keresztyénségben való használat

ellen. Hiszen először is Jézus nem maga választotta meg a kivégzési

módot, hanem a rómaiak (a pogányok) saját szokásaik szerint ölték

meg. Másodszor a kereszt csakis és kizárólag azért lett a fö keresztyén

szimbólum, mert Jézust így végezték ki -, tehát az antik népek és a

pogány vallások mindenféle egyéb szokásától függetlenül.

A probléma nem a kereszt mint szimbólum miatt van, hanem csak

ott, ahol ma keresztyén köntösben mágikus célokra (babona, szellem-

idézés, fehér mágia) visszaélnek vele. Az ilyen visszaéléseket kell

.136

elutasítani (vö. 5Móz 18,9kk). De sok máshoz hasonlóan itt is igaz:

„Abusus non tollit usum" -, azaz, a visszaélés nem szünteti meg a

(józan, ésszerű) használatot.

3. Az Új Világ fordítás függelékében található egy „crux simplex"

(felállított gerenda) rajza a római kivégzési mód „illusztrálására". Itt a

következőket fejtegetik: „A gonosztevő rászögezésére szolgáló egy-

szerű törzset a latinban crux simplexnek nevezték. Egy ilyen kínzó-

eszközt ábrázol Justus Lipsius (1547-1606) De cruce libri trés című

könyvében, Antwerpen, 1629, 19. o. A crux simplex itt látható fotog-

ráfiája [sic!] valódi reprodukció az ő könyvéből (ÚVF [német] 1.642.

o.). - Az Őrtorony Társulat elhallgatja azt a tényt, hogy „könyvében"

Lipsius (valójában három könyv - „libri trés") 15 további illusztrációt

nyomtatott ki, amelyek legtöbbje kereszten való kivégzést {crux

commissa és immissa formájában) ábrázol. Ez a kép tehát semmit sem

bizonyít Jézus kivégzésének módjával kapcsolatban. Ha az Őrtorony

Társulat Lipsiust akarja koronatanúnak a „cölöpözéshez", akkor be-

csületesen be kellene vallania, hogy maga Lipsius (például könyvének

661. oldalán) kifejezetten a keresztre feszítést (nem pedig az oszlopra

szegezést) ábrázolja Jézus kivégzésének módjaként.

4. A legfontosabb kérdés azonban az, hogy a Biblia tartalmaz-e

valamiféle utalást Jézus kivégzésének módjára. Jehova Tanúi számára

világos a helyzet:„A rómaiaknál az volt a szokás, mint Jézus esetében

is, hogy az elítélt kezeit (és valószínűleg a lábait is) egy törzsre sze-

gezték" (segítség a Biblia megértéséhez... 1.157. o.). A Lipsius köny-

véből vett ábra megmutatja, hogyan képzeli el a Őrtorony Társulat ezt

a felszegezést: Egy-egy szöggel fúrták át a kezeket és a lábakat. - Van

azonban egy vers a Bibliában, amely félreérthetetlenül megmondja, hogy

Jézus kezeit két szöggel ütötték át: Jn 20,25. Tamás itt mondja Jézus

feltámadása után: „Ha nem látom a kezén a szegek {tón hélón, többes-

szám) helyét, és nem érintem meg ujjammal a szegek (szintén többes-

szám!) helyét, és nem teszem a kezemet az oldalára, nem hiszem."

Kényszerítőén adódik tehát az a következtetés, hogy Jézus kitárt

karokkal egy igazi kereszten (crux commissa vagy immissa) halt meg,

amit a Jézus környezetéből való kortárs tudósítások is megerősítenek,

és amit - Jehova Tanúinak kivételével és náluk is csak 1931 óta -

soha, semmikor sem vontak kétségbe az egyház története folyamán.

137

Feltámadás vagy újjáteremtés?

„Materializált testek"

Bár Jehova Tanúi beszélnek Jézus Krisztus és a halottak „feltáma-

dásáról", ezzel újjáteremtésre gondolnak. Nem ismerik a személy

folyamatosságát és a testi feltámadást. Felfogásuk szerint Jézus em-

berként mindenestől meghalt. Testét és teljes emberi életét odaadta

„váltságdíjként". Ami „feltámadása" után megjelent a tanítványoknak,

az nem Jézus volt, ahogyan őt ismerték, hanem egy Jehova által újjá-

teremtett lélek, a magasabb szintre emelt Mihály arkangyal. 0 Jeho-

vától megkapta azt a képességet, hogy anyagi testeket hozzon létre,

amelyekben találkozhatott a tanítványokkal, és azt a látszatot kelthet-

te, hogy Jézus feltámadt a halottak közül.

Az Őrtorony Társulat összesen három(féle) feltámadást különböz-

tet meg (ld. a „Gyülekezet") című részt.

Az első feltámadás Krisztust és a kiválasztott osztályt, a 144 000

személyt foglalja magában, akik arra vannak rendelve, hogy Krisztus-

sal együtt uralkodjanak a millennium idején, és örök életük legyen a

mennyben. Ez a feltámadás láthatatlan szellemtestben való újjáte-

remtéssel történik. A 144 000 létmódjában nem (ők is szellemi te-

remtmények, halhatatlan „istenfiak"), hanem csupán rangban külön-

bözik Krisztustól. A 144 000 közül 1918 előtt elhunytak újjáteremtése

is már 1918-ban lezajlott. Azóta Krisztus mennyei kormányának „mi-

nisztereiként" ők irányítják Jehova látható szervezetét.

A második feltámadás az összes többi olyat magában foglalja, akik

az élet feltámadására (örök életre a földi paradicsomban) rendeltettek:

az ószövetségi szenteket, akik teokratikus uralkodók lesznek a millen-

niumban, és elsőként támadnak fel; Jehova további hívei, akik pün-

kösd előtt haltak meg; valamint a „nagy sokaság" vagy a „más juhok"

(= Jehova Tanúi, akik Armageddon előtt meghaltak, és nem számíta-

nak a 144 000 közé). Mindezek anyagi testtel lesznek újjáteremtve, és

nem lesznek bejáratosak a mennybe.

A harmadik feltámadás azokat a személyeket foglalja magában,

akiknek földi életük folyamán nem volt lehetőségük arra, hogy Jeho-

138

várói halljanak. Ők éppúgy anyagi testtel lesznek újjáteremtve, és a

millennium idején szintén próbára lesznek bocsátva a földön. Ha el-

buknak, akkor megsemmisülnek -, ugyanúgy mint a Sátán és démo-

nai, továbbá minden ember, aki a teokratikus uralomhoz méltatlannak

bizonyult életében.

Azok közé, akik nem „támadnak fel" (ill. nem lesznek újjáteremt-

ve) tartoznak az Armageddonnál elesettek, mindenki, aki tudatosan és

akarattal rosszat cselekedett, a „szent szellem" ellen vetkezett, és

Krisztus váltságáldozatát visszautasította.

A „megsemmisülés" kérdésével már az „Ember" című részben

foglalkoztunk. A különféle embercsoportok megkülönböztetésére a

„Gyülekezet" című részben részletesen, kritikusan kitérek. Most arra

helyezem a hangsúlyt, hogy Jehova Tanúinak nézete szerint hogyan is

történt Krisztus feltámadása.

Mindenekelőtt meg kell állapítanunk, hogy véleményük szerint Jé-

zus teste nem lett feltámasztva, hanem Isten megmagyarázhatatlan

módon eltüntette a sírból. Jehova Tanúi számára azonban, amint már

rámutattunk, test és lélek ugyanaz, vagyis náluk nem található ilyes-

fajta megkülönböztetés. Következésképpen Jézus lelke sem támadt

fel. A szellem az Őrtorony-hívek számára megintcsak nem más mint

életerő, amelyet Jézus utolsó lélegzetével kilehelt a „cölöpön" (vö.

Érveljünk az írásokból, 340. o.). így tehát a szellem sem támadhat fel.

Az Őrtorony-féle nézet szerint tehát Jézus nem támadt fel, hanem

Jehova újjáteremtette ama életnyomok szerint, amelyeket ő Jehova

emlékezetében hátrahagyott: „A feltámadás magában foglalja az

egyes személyek életének visszaállítását mindazon jellemvonások

figyelembevételével, amelyeket Isten az emlékezetében megőrzött" (i.

m. 97. q.). (így bizony félrevezető, ha az Őrtorony Társulat mégis

„feltámadásról" beszél, mivel nem a hagyományos bibliai értelemben

vett feltámadásra gondol. Jézus ezen életnyomok alapján tett nyilván-

valóvá különböző testeket, amelyekkel 40 napon át megjelent a föl-

dön. Bár ezeken a testeken ott voltak a kereszten szerzett sebek, Jeho-

va Tanúi szerint mégsem voltak azonosan Jézus megfeszített testével,

hanem teljesen új teremtések.

139

Valóságos vagy látszólagos testi lét?

E nézetekre több pontban szeretnék válaszolni:

a) A személy léte (mind Krisztusé, mind az emberé) nem ér véget a

halállal, hanem a mostani és az eljövendő lét között folyamatosság

van (Id. az „Ember" című részt). Jehova nem teremtette újjá Jézust

megdicsőült Mihály arkangyalként, hanem akként jelent meg tanítvá-

nyainak, aki volt: megfeszített és feltámadott Uruk és Mesterük. Ily

módon tehát bizonyosan új, megdicsőült testtel bírt, (földi képzelőerőt

meghaladó) „szellemi testtel" („szórna pneumatikosz", lKor 15,44

kk), ugyanakkor egyértelműen azonosítható volt.

„A halott és eltemetett Úr Isten cselekvése által újra életre kelt (vö.

Csel 2,31-34; Ef 5,14), és bár új, anyagában nem azonos, de nem is

csupán látszólagos testi létben (vö. Jn 20 és 21). Látható és tapintható

formában jelenik meg a tanítványoknak (Jn 20,27r; Lk 24; Csel 1,1-6;

vö. Un 1,1-3), akkor is, ha nem mindig engedi meg az ilyen érintést

(Jn 20,17), mert a továbbiakban már csak megdicsőültként - tehát

testi formájától függetlenül (2Kor 5,16) - kell felismerniük. Bár Jézus

az új korszak (aión) fény- és szellemvilágában található, evéssel és

ivással (is) gyakorolja velük az emberi közösséget (Lk 24,29k; Jn

21,12-14)" (TBLNT [= Újszövetségi Teológiai Fogalmi Szótár] L, 45. o.).

2. Ha az Őrtorony Társulat azt állítja, hogy Jézus nem támadt fel

valóban testileg, hanem „más angyalokhoz hasonlóan" csak látszóla-

gos testtel mutatkozott, veszélyesen súrolja a spiritizmust és a gnosz-

tikus doketizmust (mégha csak Jézus halál utáni állapotával kapcsolat-

ban is). A Szentírás a látszólagos testiség és a szellemszerű megnyil-

vánulás mindenfajta állításával szemben nyomatékosan hangsúlyozza

a feltámadás testi voltát (ld. az iménti íráshelyeket). A bibliai Jézus

lényének, aki személyében „az igazság" (Jn 14,6) ellentmond, hogy

látszattestben való megnyilvánulást tulajdonítsunk neki. Méghozzá

abból a célból, hogy a tanítványoknak feltámadást színleljen, ami az

Őrtorony Társulat tanítása szerint ilyen formában állítólag nem lehet-

séges.

3. Amint már az „Isten" című részben rámutattam, a hívők soha-

sem - még s feltámadás után sem - részesülnek abban a létmódban,

amelyben Krisztus, mert Krisztus Isten, mi pedig emberek vagyunk.

140

Az ember feltámadása - a bibliai kijelentés szerint ez alól nincs kivé-

tel - Krisztusnak, „az elhunytak első zsengéjének" (vö. lKor 15,20-24)

feltámadásából következik. Ez azonban sohasem adja meg ugyanazt

az isteni létmódot, amelynek Krisztus öröktől fogva birtokában van.

A Biblia is többféle feltámadást ismer, de nem úgy, mint Jehova

Tanúi. Sokkal nyilvánvalóbban beszél az örök életre vagy örök kárho-

zatra való feltámadásról (Mt 25,31-36; Jel 20,11-15), emellett (vagy

az elsővel azonosítva) beszél „kifeltámadásról" (exanasztaszisz) vagy

„első feltámadásról" a hitben elhunytak esetében, amely a földön élő

hívők „elragadtatásával" egyidejűleg és az utolsó napi általános fel-

támadást megelőzően történik (Fii 3,11; ITesz 4,16k). Semmit sem

említ az olyanok állítólagos próbalehetőségéről, akik a millennium

alatt támadnak életre. Sokkal inkább érvényes: „...elrendeltetett, hogy

az emberek meghaljanak, azután pedig ítélet következik..." (Zsid

9,27). Végül is az írás nem tud az Őrtorony Társulat által elképzelt

osztálytagozódásról (ld. a következő részt).

141

GYÜLEKEZET

Jehova birodalma a földön'

Általános jellegzetességek

A gyülekezetről szóló tanítás (ekkleziológia) semmiképpen sem

egységes Jehova Tanúinál. Ha történetüket tekintjük, bizonyos válto-

zásokat mutat: kongregacionalista, inkább demokratikus formától

Russellnél, szigorúan monarchikus-autoriter és központosított kurzu-

son át Rutherfordnál, egy bár továbbra is centralizált, de a vezetésben

kollegiális formáig Knorr óta. Rutherford alatt alakult a „Komoly

Bibliakutatók" különleges közössége -, amely persze már Russell

alatt is szektás vonásokat hordozott, de még nem hirdette a teljes el-

különülést és kizárólagosságot -, lépésről lépésre „Jehova Tanúinak

új üdvgyülekezetévé", szektává (ld. a „Történetük" című részt). Per-

sze kezdettől fogva különös ellentmondás mutatkozott az Őrtorony

Társulat mint óriási üzleti vállalkozás működése és a komoly biblia-

kutatóknak vagy Jehova Tanúinak a maguk módján mégiscsak „ke-

gyes" buzgalma között. Utóbbiak - bár jogilag nem, de ez a tény - az

„Őrtorony Biblia és Traktátus Társulat" ingyenes munkatársai.

„Vezető Testület" és hierarchia

Eközben a „Vezető Testület", a brooklyni központban található 10-

20 fos grémium (a taglétszám változó) „szellemi igénnyel" lép fel. A

Vezető Testület tagjairól, akik a több mint ötmillió Őrtorony-hívő

életéről és magatartásáról határoznak, a következőket olvashatjuk az

„Örökké élhetsz Paradicsomban a földön" című könyvben:

„...határozathozatal alkalmával nem emberi bölcsességre támasz-

kodnak. Nem, hanem mivel teokratikus vezetés alatt állnak, az első

jeruzsálemi vezető testület példáját követik. E testület döntései Isten

142

Szavára támaszkodtak és a szent szellem irányítása mellett szület-

tek..." (195. o.).

Az pedig, hogy az egész nagyon emberi módon folyik (a döntése-

ket általában kétharmados többséggel hozzák), világossá válik

Raymond Franz tudósításából, aki maga is 9 évig volt az Őrtorony

Társulat Vezető Testületének tagja. A testület nyolcvanas évekbeli

összetételéről ezt írja:

„A vezetőség 14 tagjából Milton Henschel, Ted Jaracz és Lloyd

Barry befolyása a legnagyobb az elnökön (annakidején Frederick

Franz) kívül. Ha ők egyetértenek valamiben, akkor Carey Barber,

Martin Pötzinger, Jack Barr és George Cangas gondolkodás nélkül s

majdnem mindig csatlakozik hozzájuk. Bár Albert Schroeder és Kari

Klein valamivel több személyes profilt mutat az iménti négynél, ők is

persze többnyire konform módon viselkednének. Az eddigiek szava-

zatai már biztosítják a szükséges többséget" (Franz 1991, 329. o.).

A Vezető Testület Jehova földi kormányzatának számít, „hű és

bölcs szolga" Mt 24,45 szerint, Isten kinyilatkoztatásának csatornája,

amelyet hónapról hónapra az Őrtorony és más iratok által az egész

világra továbbít. Az egyénnek híven és engedelmesen alá kell rendel-

nie magát a benne megtestesülő teokráciának. így ír erről a szabályok

könyve: „Szervezetten a szolgálatunk elvégzésére":

„Az egység azáltal marad fenn, hogy Krisztust mint föt lojálisán

elismerik, és alárendelik magukat egy szervezeti, közlési csatornának,

a 'hű és értelmes rabszolgának' is" (25. o.).

Kürt Hutten ezzel kapcsolatban „korlátlan szellemi diktatúráról"

beszél, „amelyet a vezetés a követők fölé helyezett" (Hutten 1968, 97.

o.). W. Schnell egykori Jehova Tanúja beszámol minden egyes tag

átfogó ellenőrzéséről és a „kémrendszerről", amelyet azért építettek

ki, hogy megfigyeljék és biztosítsák a hívek lojalitását (Schnell 1959a,

72. o. és 146k).

Jehova Tanúinak szervezete szigorúan hierarchikus felépítésű: Az

egyes helyeken jönnek össze a gyűlések véneikkel és egy „felvigyázó-

val". A helyi gyűlés felett áll - növekvő sorrendben, egyre nagyobb

befolyással: a városi, a körzeti, kerületi, fiókhivatali és zónafelvigyázó

-, végül a direktórium (Vezető Testület), élén az elnökkel és az alel-

nökkel. A direktórium felett nem áll semmilyen állam, kormány és

143

egyház, hanem csak maga Jehova, akivel közvetlen kapcsolatot vél

fenntartani.

az államban"

Jehova Tanúi önmeghatározásuk szerint tehát teokráciát (isteni

uralmat) valósítanak meg a földön, és ezzel államok feletti közössé-

get, vagy - az egyes országokra vonatkoztatva - „államot az állam-

ban". Az ebből kinövő államkritikai és állam- (továbbá egyház)ellenes

magatartásukból egy sor furcsaság és probléma adódik (egyesekről

ezek közül már a „Történetük" című részben szó volt), mint a zászló-

nak tisztelgés, a katonai és a polgári szolgálat, az állami és egyházi

ünnepek és szimbólumok elutasítása, távolmaradás a politikai pár-

toktól, választásoktól, véleménynyilvánítástól stb.

Knorr valamivel józanabb vezetése alatt - a különböző kormá-

nyokkal különösen is a század első felében való konfliktusok miatt -

Jehova Tanúi a hatvanas évek óta mérsékelték államellenes magatar-

tásukat, és eljutottak az állam elismeréséig - legalábbis annak rendező

és fenntartó funkcióját illetően. Ha a korábbi években a Róma 13,lkk

szerinti „felsőbbségen" Jehovát és Teokratikus Szervezetét értették,

1962 óta az Őrtorony Társulat felismerte a „felsőbbségben" az álla-

mok kormányzatait.

Ez az álláspont mindenképpen Róma 13-hoz közelít: a világi álla-

mok és kormányzási módok elismerése ama rendező és fenntartó ha-

talmakként, amelyeknek joguk és kötelességük, hogy törvényeket

hozzanak és a gonoszt megbüntessék, hogy lehetővé tegyék az együtt-

élést és megelőzzék a káoszt. A keresztyén ember állam iránti enge-

delmessége akkor ér véget, amikor ez a rendért felelős hatalom meg-

próbálja a lelki életet és az üdvösséget közvetlenül érintő területeket

is befolyásolni, és olyan törvényeket hoz, amelyek közvetlenül el-

lentmondanak Isten egyértelmű rendelkezéseinek és parancsainak,

vagyis a Tízparancsolatnak (vö. Csel 5,29). Akkor is üdvözülnünk kell

a hatvanas évek óta tartó jelentősebb közeledést a bibliai-reformációi

állametikához, ha Jehova Tanúi a kivételeknek ezt a szabályozását

saját tanaik szerint értelmezik (ld. később pl. a vér tilalmánál).

144

Mindenesetre kritikusan meg kell állapítanunk, hogy az állam

puszta elismerése bizonyos területeken (amelyek Jehova Tanúi számá-

ra is előnyösek), még nem elegendő a felelős állampolgárként és ke-

resztyénként folytatott élethez. Sokkal inkább az a keresztyének hi-

vatása, hogy „világosság" és „só" legyenek a világban (Mt 5,13-16),

vagyis hogy ne hagyják magára a világot, hanem konstruktívan és

jobbá téve működjenek benne -, mind missziói, mind pedig diakóniai

szemlélettel (az utóbbihoz tartozik a politikai befolyásolás, változtatás

és jobbítás a szükséget szenvedő emberek érdekében). Az Őrtorony

Társulat itt megtartotta elhatárolódását az államoktól és a nyilvános

közösségi formáktól. Ez az elkülönülő magatartás - már pusztán szo-

ciológiai szempontból is — .szefcíajelleget kölcsönöz neki (olyan közös-

ség, amely elkülönül a közös léttől). Akkor is megtartja ezt a jellegét,

ha egy ideje „vallási közösségnek" nevezi magát, és például Németor-

szágban „közjogi testületként" való állami elismerésre törekszik.

„Igaz vallás" kontra „Babilon"

A fentiek jól láthatók az egyházak és szabadegyházak iránti viszo-

nyukban. Semmiféle kapcsolatot nem tartanak velük, és kritikájukat

sem mérséklik. Jehova Tanúin kívül minden egyház a Sátán műve, a

parázna Babilon, a Jehova-hittől elszakadt névleges kereszténység.

Nincs igazán „keresztény/" ennél a bukott „keresztény/rég"-nél.

Egyedül Jehova tanúinál van igaz tanítás, a „keresztényiségnél" csak

tévtanok tömkelege található.

Az „ördögi tévtanok", amelyeket Jehova Tanúi a nagy egyházak-

nál - itt megintcsak különösen hevesen a katolikus egyháznál - ki-

pellengéreznek: az isteni Háromság, a lélek halhatatlansága, az örök

pokoli büntetés, a tisztítótűz, Mária és a szentek tisztelete, a papok és

a pápaság „kasztrendszere", a transszubsztanciáció (= a kenyér és a

bor átlényegülése Krisztus testévé), „pogány" szokások és ünnepek

mint karácsony, húsvét, születésnap stb. Ezenkívül a háborúk támo-

gatását, az elvilágiasodást, a bibliakritikát, az evolúciótant, a papság

hitelrontó életét és hasonlókat - mindenesetre részben jogosan - bí-

rálják. (Ld. részletesebben azokat a kritikus pontokat, amelyeket

,JZvangelische Kirche — wohin? Ein Rufzur Besinnung und Umkehr"

145

[= Hogyan tovább evangélikus/protestáns egyház? Felhívás belátásra

és megtérésre] című könyvemben bemutattam.) Itt persze az Őrtorony

Társulat „ugródeszkának" használja az ilyesfajta kritikát ahhoz, hogy

az ilyen nyomorúságos állapotokkal szemben annál ragyogóbb szí-

nekkel ecsetelje a saját szervezetét (noha náluk is éppen elég „folt és

ránc" van, amint már történetükön végigtekintve láthattuk).

„Az igazság, mely örök élethez vezet" című írásukban (123kk) az

Őrtorony Társulat az „ igaz vallás" öt jellemzőjét nevezi meg: egymás

iránti szeretet, Isten igéjének tisztelete, Isten nevének megszentelése,

Isten királyságának az ember igazi reménységeként való hirdetése,

végül elkülönülés a világtól és annak ügyeitől. Ezek után megállapítja,

hogy az igaz vallásnak „minden ismertetőjelet" -, tehát nem csak va-

lamelyiket ezek közül - fel kell mutatnia. Végül arra a következtetésre

jut, hogy csak ő maga, az Őrtorony Társulat felel meg az összes kö-

vetelménynek.

Rámutattam már, például Isten igéjével kapcsolatban a „Biblia"

című részben, hogy túlzott és hamis ez az állítás. A „szeretet" köve-

telménye is igencsak kétséges, amint kiderül az ekkleziológia további

bemutatásából. Azt azonban, hogy az egyházaknak a szekták, így Je-

hova Tanúi jogos kérdéseket is feltesznek, az iménti irat alábbi szaka-

sza is mutatja:

„Amikor azt hallod vagy olvasod, hogy egyik-másik lelkész a Bib-

lia egyes részeire mint 'mítoszra' utal, vagy a fejlődéselméletet a Bib-

liának a teremtésről szóló tanítása elé helyezi; mondhatod-e, hogy

ezzel az embereket Isten igéjének tiszteletben tartására buzdítja? Vagy

amikor az ilyen egyházvezetőktől bizonyos kijelentéseket olvasol,

melyekben úgy érvérnek, hogy a házasságon kívüli nemi érintkezés

nem szükségszerűen rossz, vagy hogy a homoszexualitás teljesen he-

lyénvaló, vajon mondhatnád-e, hogy ez arra buzdítja az embereket,

hogy a Bibliát vezetőjükként használják? Ezek természetesen nem

követik Isten fiának és apostolainak példáját" (i. m. 125. o.).

146

A két osztály rendszere

Jehova Tanúinak két osztályos rendszere egy mondatban így hang-

zik: Csak 144 000 különlegesen kiválasztott ember jut a mennybe,

minden más megmenekült a paradicsomi földön él majd örökké. Bár

ez a tan jelentős hatással van az eszhatológiára, már itt foglalkozom

vele, mivel elválaszthatatlan Jehova Tanúinak földi gyülekezeti éle-

tétől.

Mennyei és földi osztály

Az Őrtorony Társulat szerint többféle felosztás létezik. Mindene-

kelőtt az ezeréves birodalomra és az örökkévalóságra tekintettel meg-

különbözteti a mennyei és a földi világot. A mennyei Jehovának,

Krisztusnak és a „többi" hű angyalnak, továbbá a mennyei osztály,

vagy „felkent osztály", a Mt 24,45kk szerinti „hű és értelmes rabszol-

ga" 144 000 tagjának van fenntartva. A felkent osztályhoz tartozik

Jehova minden hű. és kipróbált tanúja, aki 1935-ig az Őrtorony Tár-

sulathoz talált (tehát addig az évig, amelyben hivatalos „dogmaként"

kihirdették ezt a tant). Eközben persze - mondják - 1935 óta is min-

dig akadnak egyesek, akik közvetlen szellemi kinyilatkoztatást kaptak

arról, hogy ők szintén a felkentek osztályához tartoznak. Ezek a föl-

dön élők, ha nem habiak meg előbb, szintén elragadtatnak a mennybe,

és azután azokkal a tagokkal együtt uralkodnak a földön Krisztus ve-

zetése alatt, akik már korábban meghaltak. A felkent osztályt pünkösd

óta, tehát a gyülekezet létrejöttével egyidőben, Jehova szellemének

hatása hívta életre. így az ószövetségi korból senki sem lesz a menny-

ben az Őrtorony-féle elképzelés szerint.

A felkentek, ill. „hű szolga" osztályán kívül még más csoportok is

vannak, különösen is a „más juhok" „nagy sokasága" (Jn 10,16; Jel

7,9). Ezek a ,juhokhoz hasonló emberek", ahogyan az Őrtorony-

irodalom nevezi őket, a „földi osztálynak" számítanak, akiken Krisz-

tus a felkent osztállyal együtt uralkodik. Ehhez a földi osztályhoz

tartoznak Jehova Tanúinak azok a milliói, akik ma érnek vagy a ko-

rábbi évtizedekben éltek - a 144 000 kivételével. A juhokhoz hasonló

emberek rendeltetése az, hogy örökké a földön éljenek. Ugyanígy

147

velük együtt nagyszámú más ember, aki életében nem volt Jehova

Tanúja, de akiket a millennium idején Jehova újjáteremt, hogy bebi-

zonyítsák hűségüket, és utána szintén örök életre jussanak a földön. A

millennium idején fognak uralkodni a földön az újra életre keltett (Dl.

újjáteremtett) ószövetségi pátriárkák és próféták. Mindazok, akik nem

tartoznak az említett csoportokhoz, vagy eljátszották bizonyítási le-

hetőségüket a millenniumban, annihilálódnak, megsemmisülnek,

amint már szó volt róla.

Az Őrtorony Társulat tudja, hogy ezzel a kétfelé szakítással sokat,

nagyon nagy lemondást követel híveitől, legtöbbjük számára minde-

nekelőtt a lemondást arról, hogy örök életük legyen Krisztussal a

mennyben. Ezért nem kerülheti meg ezt a kérdést „Az igazság, mely

örök élethez vezet" című írásában: „Hitted-e ezelőtt, hogy minden jó

ember a mennybe megy?" Majd így folytatja:

,,Ha igen, akkor nyilván arra számítottál, hogy te is közéjük tarto-

zol, hiszen arra törekedtél, hogy helyes életet élj. Nyilván azt is re-

mélted, hogy ily módon ott újra találkozol elhunyt szeretteiddel. Mi-

kor azonban erre számítottál, tudtad-e, hogy a Biblia szerint az Isten

olyan hű szolgái, mint például Dávid király és Alámerítő János nem

mentek a mennybe? (Cselekedetek 2:29.34; Máté 11:11) Tudtad-e

abban az időben, hogy az emberiség közül az elmúlt ezerkilencszáz év

folyamán kiválasztott csupán 144 000 személy nyer mennyei életet?"

(i. m. 78k).

„Hogyan tudhatja valaki, hogy a Tdcsiny nyájból' való" - kérdezte

az imént ugyanez az írás, és a következőket válaszolja:

„Az Isten szelleme működésének segítségével, amely beléjük

plántálta a mennyei élet reménységét és táplálja is bennük ezt a re-

ménységet. ... Az Isten szellemének működése folytán az ilyen sze-

mélynek egész kilátása és reménysége megváltozik, úgyhogy a gon-

dolatai és imái Isten szolgálatára összpontosulnak mennyei remény-

séggel a szeme előtt. A Krisztussal való együttlét a mennyben szá-

mukra fontosabb bármely földi köteléknél" (i. m. 78. o.).

A 144 000 kicsiny nyájához tartozók „...olyan személyek, akik

teljesen hisznek Istennek a Krisztus által jövő megmentés gondosko-

dásában. Olyan emberek, akiknek az élete az Ördögöt hazugnak bizo-

nyítja, abban az állításában, hogy az emberek csak önző előnyökért

148

szolgálják Istent. Jehova a csodálatos elhatározása szerint a maga

dicsőségére használja fel őket. - Efézus 1:9-12.

Jézus Krisztus vezetésével mint királyok és papok közreműködnek

a mennyből Jehova emberekkel kapcsolatos akaratának keresztülvite-

lében. Milyen jó lesz majd, ha olyan emberek lesznek az uralkodók,

akik hűségeseknek bizonyultak Istenhez! (Jelenések 20:4) ... Mily

nagy áldására lesz majd a föld lakosainak, midőn ezek a mennyei

papok alkalmazzák rájuk Krisztus váltságáldozatának jótéteményeit,

meggyógyítva őket szellemileg, elmebelileg és testileg, míg végül

elérik a teljes tökéletességet! - Jelenések 21:2-4" (i. m. 76k).

Ebben az összefüggésben hadd emlékeztessünk Jehova Tanúinak

váltságdíj-tanára: Ez megteremti a tökéletes emberi élet lehetőségét a

földön. A mennyei életet azonban a 144 000-nek magának kell „meg-

szolgálnia", amennyiben méltó mivoltuknak bizonyságát adják. Ez a

bizonyíték a Krisztus váltságdíja által lehetővé tett tökéletes földi

életük itt és most történő „feláldozásából" és a mennyei dicsőség

iránti tökéletes odaadásból áll. Ez a magatartás megintcsak az Őrto-

rony Társulat tanai iránti feltétlen hűségben nyilvánul meg.

A sok juhnak, illetve ,juhhoz hasonló embernek", akik állítólag

nem törekszenek a mennybe, akik „földi természetűek" és nem Isten

szellemétől „újjászületettek" (vö. Őrtorony 1982. február 1. 9kk) nem

marad más hátra, mint hogy beletörődjenek sorsukba a „paradicsomi

földön", és engedelmesen szolgálják a 144 000-et. Nekik is meg kell

szolgálniuk öröklétüket. Ha egy Jehova Tanúja nem ad havi „szántó-

földi szolgálati jelentést" (ld. alább), „tétlen testvérnek" tekintik, és

alig van reménye Armageddon túlélésére. Ez a szolgálat nem csak

majd a millenniummal kezdődik, hanem már most. A Í44 000 számá-

ra végzett szolgálat éppenséggel feltétele annak, hogy később a para-

dicsomian megújult földön élhessenek. A 144 000 ezzel több szem-

pontból is „társmegváltóként" lép Krisztus mellé.

Kritikus kérdések

Mindenekelőtt azt kell megállapítanunk, hogy csak 1935-ben

dogmatizálták ezt a tanítást. Korábban nem volt ismeretes az Őrto-

rony-hívek számára ebben a kötelező formában. Sokan közülük, de

149

majdnem minden keresztyén az elmúlt két évezredben, sőt a régi szö-

vetség hívei is ezek szerint hamis reményeket tápláltak a mennyei

dicsőségről. Isten becsapta volna őket, ha ez a Rutherford által

dogmatizált tanítás helytálló lenne. Ez az elképzelés azonban összee-

gyeztethetetlen az Istenről szóló bibliai tanítással, aki egy személyben

igazság és szeretet (2Sám 7,28; Jn 14,6; Un 4,16 stb.).

E történeti és - a szó szigorú értelmében vett - „teológiai" érv

mellett további kérdések merülnek fel az Őrtorony Társulat

egzegézisével kapcsolatban. Nézzük meg közelebbről is a legfonto-

sabb helyeket:

Mindenekelőtt ez a kérdés adódik: Jn 10,76-ban valóban , juhhoz

hasonló emberekről" vagy „Jónádábokról", azaz Jehova Tanúinak

1935 óta összegyűjtött nagyobbik részéről van szó? Az evangéliumok

valami mást mondanak: A más juhok a pogánykeresztyének, akik a

zsidókeresztyénekhez jönnek (vö. Goppelt 1978, 619kk). Jézus Izrael-

ben élt és működött, tehát elsősorban a zsidókhoz szólt. Mt 15,24-ben

kifejezetten azt mondja: „Én nem küldettem máshoz, csak Izrael há-

zának elveszett juhaihoz" Tanítványaihoz így szól: „Pogányokhoz

vezető útra ne térjetek le, samaritánusok városába ne menjetek be,

inkább menjetek Izrael házának elveszett juhaihoz" (Mt 10,5k). Csak

később - teljes mértékben feltámadása után növeli a hatósugarat, ami-

kor megparancsolja: „Menjetek el tehát, tegyetek tanítvánnyá minden

népetl" (Mt 28,19). Az Apostolok Cselekedeteiben pontosan követ-

hető, hogyan kezdődött Jeruzsálemben a misszió, és hogy onnan -

szinte koncentrikus körökben — először a szomszédos területekre,

majd egyre messzebbre terjedt. Ezért mondja Jézus mennybemenetele

és pünkösd előtt:"... erőt kaptok, amikor eljön hozzátok a Szentlélek,

és tanúim lesztek Jeruzsálemben, egész Júdeában és Samáriában, sőt

egészen a föld végső határáig" (Csel 1,8).

János evangéliumában már akkor felcsendül az egyre jobban terje-

dő örömhír, amikor Jézus a rá hallgató, a Tóra „aklából", azaz a tör-

vény kerítésén át hozzá jövő zsidóknak ezt mondja: ,JMás juhaim is

vannak nekem, amelyek nem ebből az akolból valók: azokat is vezet-

nem kell, és hallgatni fognak hangomra: és akkor lesz egy nyáj, egy

pásztor (Jn 10,16). A pali levelek egyértelműen azonosítják ezt az egy

nyájat az egy pásztor alatt: ez a zsidó- és pogánykeresztyének egysége:

.150

„Itt már nincs többé görög és zsidó, köriilmetéltség és körülmetélet-

lenség, barbár és szkíta, szolga és szabad, hanem minden és minde-

nekben Krisztus" (Kol 3,11; vö. lKor 12,12k; Gal 3,28; Ef 2,11-12).

Az idézett helyeken említett „izraelitákat" nem lehet „spiritualizál-

ni" és ezzel valamilyen más (például mai) csoportra vonatkoztatni,

mivel itt a háttérben a zsidó- és pogánykeresztyének egy Úr által

munkált (nem konfliktusmentes) egyesülése áll (vö. Gal 2; Csel 15

stb.). Jehova Tanúinak „magyarázata", hogy „Izrael" vagy a „zsidók"

fogalma a Teokratikus Társaságra és követőire vonatkozik, szabad

allegorizálás következménye, és mivel minden szövegbeli alapot nél-

külöz, mint önkényes értelmezést el kell vetni. Ezt megerősíti egy

pillantás a további bibliai helyekre, amelyeket az Őrtorony Társulat a

maga érvelésének „alátámasztására" hoz fel.

így 2Kir 10,15-28, amely a „Jónadáb-osztály" megalapozásának

„kardinális helye", semmi mást nem ír le, mint azt, hogy Jónádáb, a

keni Rékáb fia hűségesen szolgálja Jéhú izraeli királyt, és segít a

Baál-kultusz kiirtásában. E történet alkalmazása a halál utáni világ

földi és mennyei osztályba sorolásának „előárnyékolásaként" szabad

asszociáción nyugszik. Egy idegen származású történeti személynek

egy izraelihez fűződő szolgai viszonyáról szól, és a puszta néven kívül

semmiféle támpont nincs a szövegben.

Nehezebb az utolsó ítéletről szóló példázat magyarázata Mt 25,21-

46-ban, amely a Juhok" és a „kecskék" szétválasztásáról és azokról a

jó cselekedetekről beszél, amelyeket a Juhok" tettek Jézus testvérei-

nek. A teológiai kutatásban többféle magyarázata van annak, hogy

kikre vonatkozik a , juhok" és a „kecskék", továbbá a „Jézus testvé-

rei" megnevezés. Joachim Jeremiás úgy gondolja, hogy a juhok és

kecskék a „pogányok", akik „a végítéletben arra a tevékeny szeretetre

vonatkozó kérdést kapnak", amelyet „a szűkölködők formájában"

jelen volt Jézus iránt tanúsítottak (Jeremiás 1977, 207. o.). Gerhard

Maier is abból indul ki, hogy a juhok és a kecskék esetében

„nemkeresztyénekről" van szó, a „testvérek" azonban Jézus tanítvá-

nyai, akikkel a nemkeresztyének vagy jót vagy rosszat tettek (Maier

1980, 337k). A példázatban tehát semmiképpen sem a keresztyénsé-

151

gen belüli osztályokról van szó, amit már a bevezető versek is vilá-

gossá tesznek:

„Amikor pedig az Emberfia eljön az ő dicsőségében és vele az an-

gyalok mind, akkor odaül dicsősége trónjára. Összegyűjtenek eléje

minden népet, ő pedig elválasztja őket (a népek tagjait!) egymástól,

ahogyan a pásztor elválasztja a juhokat a kecskéktől. A juhokat jobb

keze felől, a kecskéket pedig bal keze felől állítja" (Mt 25,31-33).

Következő vizsgálandó kérdésünk, hogy az ószövetségi hívők va-

lóban nem jutnak-e a mennybe. Az Őrtorony Társulat által felhozott

helyek, mint Mt 11,11 és Csel 2,29-34 semmiképpen sem azt nyújtják,

amit felszínesen beléjük szeretnének olvasni. Mindegyik alkalommal

összehasonlításról van szó. Csel 2,29-36 megmutatja a különbséget

Jézus és Dávid király között: Jézus felment a mennybe, és Isten, az

Atya jobbjára ült, Dávid azonban nem, mivel ő nem a Messiás, hanem

csak emberi őse -, ami azonban még nem jelenti azt, hogy nincsen

mennyei reménysége (ld. alább). Mt 11 Keresztelő János példáján

összehasonlítja a régi és az új szövetség híveit:"... nem támadt asz-

szonytól születettek között nagyobb Keresztelő Jánosnál; de aki a

legkisebb a mennyek országában, nagyobb nála." Mindkét hely a ke-

gyelem teljességét hangsúlyozza, amely Jézus által jött a világba, és

amelyet a régi szövetség hívei csak várhattak (vö. Jn 1,14; 3,lkk; Mt

13,17; Lk 2,25kk). Mivel Jézusban megjelent ez a kegyelem, és az

üdvtörténetnek új korszaka kezdődött, „a mennyek országában a leg-

kisebb is nagyobb nála". Gerhard Maier ezt írja Mt 11,11-ről:

„Az Isten országának Jézussal való elindításával lehetséges az új-

jászületés Isten Lelke által. Az újjászületett ember Jézus testének

részévé lesz... Isten Lelke állandóan benne lakik, és növeli az új em-

bert (2Kor 4,16). Jánosnak még nem lehetett része ilyen újjászületés-

ben. Ezért az újjászületettek, azaz Jézus tanítványai között a legkisebb

is nagyobb nála" (Maier 1979, 380. o.).

Ez persze semmiképpen sem jelenti azt, hogy Keresztelő János,

Dávid és a régi szövetség többi igaz embere számára ne vezetne út a

mennybe. Az a kegyelem, amelyet a Messiás megjelenésével vártak,

sokkal inkább visszamenőleg hat, mivel Isten a hitükre tekint. Külö-

nösen a Zsidókhoz írt levél 11. és 12. fejezete, amelyet az Őrtorony

Társulat a pátriárkák mennyei reménységének kétségbevonására állí-

152

tana csatasorba (ld. feljebb), a legerősebb bizonyíték a régi szövetség

hithőseinek mennyei reménysége és annak valós alapja mellett. Zsid

11,16 ezt mondja: „így azonban jobb után vágyakoztak, mégpedig

mennyei után. Ezért nem szégyelli az Isten, hogy őt Istenüknek nevez-

zék, mert számukra várost készített." Ez a város kétségtelenül ugya-

naz, amely az új szövetség híveinek is rendeltetett: „a mennyei Jeru-

zsálem" (Zsid 12,22; Jel 21). Az ószövetségi pátriárkáknak és prófé-

táknak tehát ugyanaz a mennyei reménységük mint az új szövetség

részeseinek. Ha Zsidók 11,39 azt mondja, hogy „mindezeken ... nem

teljesült be az ígéret", ez semmiképpen sem a mennyei reménység

teljesedésének elmaradására vonatkozik Isten részéről, hanem a gyü-

lekezet, az élő szervezet tökéletesítésének titkára, ez pedig a régi és az

új szövetség tagjaiból áll. Fritz Laubach találóan magyarázza ezt a

titkot:

„...egymás mellett állnak a régi és az új szövetség hívei. Az Ószö-

vetség férfiai számára még nem teljesült az ígéret -, ezzel azonban

nem szűntek meg Isten ígéretei. Csak a gyülekezet megalakulásával

lesz teljes Isten népének száma. A gyülekezet beteljesülésével min-

den, az ószövetségi tanúknak adott ígéret teljesülni fog, így az Izrael-

nek adott sok földi ígéret is, amelyek megvalósulása mindmáig hátra-

van" (Laubach 1977, 251. o.).

Az utolsó mondattal Laubach valami fontosra utal: A végső idők

fejleményeire földi és mennyei ígéretek vonatkoznak. E felismerés

révén Jehova Tanúi érvelésének is van némi igazságmagva. Persze

elkövetik azt a hibát, hogy ezeket az ígéreteket nem időben egymás

után, hanem tárgyuk szerint egymás fölé helyezik. Másszóval: sok

evangelikál egzegéta szerint az Ószövetség különböző próféciái -

például „a népek, akik Sionhoz jönnek", „a farkas, aki a báránnyal

lakik", „az oroszlán, aki szalmát eszik", a „kardokból ekevasak" és

hasonlók (vö. Ézs 2,2-4; 11,6-9; 65,17-25; Mik 4,1-5 stb.) - a Jel 20,1-

6-ban említett, titokzatos, sokféleképpen magyarázott, az egyház és a

világ története folyamán sokszor visszaélésre használt „ezeréves biro-

dalomra" (millennium) vonatkoznak. Az ezeréves birodalomnak ezen

a földön kell létrejönnie és az örökkévelóságot megelőznie. Csak az

örökkévalóságra érvényesek az „új ég és új föld" ígéretei (az utóbbi

nemcsak „megtisztul", hanem valóban újjá lesz teremtve, ahol is a

153

menny és a föld átjárja egymást, és minden emberi képzeletet felül-

múl; Id. a „Végső dolgok" című részt).

Jehova Tanúinál a millenniumra és az örökkévalóságra vonatkozó

előrejelzések igen plasztikus, szinte materiális formát öltenek. Minde-

nekelőtt a „két osztályra" bontást írják elő az örökkévalóságig, ami

bibliai-teológiai szempontból tarthatatlan. Bár Jel 20,4 beszél arról,

hogy Krisztus vértanúinak serege vele együtt uralkodik a millennium

idején, de az örökkévalóságra vonatkozóan, különösen is „osztályok-

ra" szakítva ilyesmiről sehol sincsen szó.

Jehova Tanúinak„kétosztályos" tanítása - pusztán formailag - bi-

zonyos tekintetben a diszpenzacionalista (üdvrendekben gondolkodó)

teológusokra (például J. N. Darby és C. J. Scofield) emlékeztet. Ezek-

nél a felosztásoknál persze (a további megkülönböztetésen kívül) lé-

nyegében Izrael (a zsidókeresztyének, de részben a nemzeti Izrael is)

és á gyülekezet (a pogánykeresztyének) között tesznek különbséget, és

egyes diszpenzacionalisták szerint új égre és új földre - örökké elvá-

lasztott egységekként - lesznek szétosztva. Az ilyen, többféle csoport-

ra (nem osztályra) való szétszedéstől, amely sokáig a diszpenzaciona-

lizmus „sine qua non"-ja volt, egyre inkább eltávolodtak az elmúlt

évtizedekben. Bár Izrael és a gyülekezet továbbra is különböző ígé-

reteket és megbízatást kapott népnek tekintendő, ez a felosztás legké-

sőbb az örökkévalóságban megszűnik A „kétcsoportos" vagy éppen

„kétosztályos" rendszer, bárhogyan is építsék fel, az örökkévalóság-

ban tarthatatlan.

A zsidó- és a pogánykeresztyének megkülönböztetésére (de semmi-

képpen sem örök szétválasztására) vonatkoznak véleményem szerint

azok a helyek is, amelyek a „144 OOO"-ről és a „megszámlálhatatlan

nagy seregről" (Jel 7,1-17) szólnak. A Jelenések könyvének magyará-

zatánál alapvetően arra kell ügyelni, hogy nyelve nagyon titokzatos,

és sok dolgot csak szimbolikusan ír körül. Ezért óvatosnak kell len-

nünk a túl gyors magyarázatokkal. Mégis sok minden arra utal, hogy a

Jel 7,1-8-ban és 14,1-5-ben említett 144 000 elpecsételt Izrael törzsei-

ből való. A Jelenések szerzője különben miért venné magának a fá-

radságot, hogy minden törzset külön felsoroljon?! Az pedig, hogy a

törzsek felsorolásának bizonyos jellegzetességei vannak (például

Efraim és Dán kimarad), az az ószövetségi korban őket ért sorssal

154

magyarázható (vö. Zahn 1924/1926, 373k), és semmiképpen sem szól

az ellen, hogy ez a felsorolás Izraelre (azaz a zsidókeresztyénekre)

vonatkozik.

Arra hajlok tehát, hogy szó szerint vegyem az Izraelre történő uta-

lást, hiszen itt még egyszer felsorol minden törzset. Ezzel szemben

szimbolikusan értelmezem a számokat (144 000 = 12 x 12 x 1000),

mivel itt a tökéletesség számairól van szó (Izrael 12 törzse, a 12

apostol 1000-rel megszorozva), és nehezen képzelhető el, hogy szigo-

rú matematikai determinizmus értelmében minden törzsből csak pon-

tosan 12 000 ember meneküljön meg (ha az üdvtörténet hosszúságára

tekintünk, akkor minden bizonnyal több). Jehova Tanúi pontosan for-

dítva tételezik fel a helyes magyarázatot: Izrael törzseit szimboliku-

san, a 144 OOO-et szó szerint kell érteni (erről az imént már szó volt).

Jehova Tanúi tehát azt állítják, hogy csak a 144 000 lesz majd

Krisztussal a mennyben, a „nagy sokaság" azonban örökké a földön

él. Nézzük meg tehát azokat a helyeket, ahol a „nagy sokaság", azaz a

nem zsidó népekből Krisztushoz tért sereg előfordul -, ekkor persze

azt látjuk, hogy éppen az ellenkezője igaz. Jel 7,9-17-ben a következő

elhelyezésről van szó (kivonatosan):

„Ezek után láttam: íme, nagy sokaság (ohlosz polüsz) volt ott,

amelyet megszámlálni senki sem tudott, minden nemzetből és törzs-

ből, népből és nyelvből; a trónus előtt és a Bárány előtt álltak fehér

ruhába öltözve, kezükben pedig pálmaágak, és hatalmas hangon kiál-

tottak:

'Az üdvösség a mi Istenünké, aki a trónuson ül, és a Bárányé!1...

Ekkor megszólalt egy a vének közül, és megkérdezte tőlem: 'Kik

ezek a fehér ruhába öltözöttek, és honnan jöttek?' Ezt mondtam nekik:

'Uram, te tudod^1. Mire ő így válaszolt: 'Ezek azok, akik a nagy nyomo-

rúságból jöttek, és megmosták ruhájukat, és megfehérítették a Bárány

vérében. Ezért vannak az Isten trónusa előtt, és szolgálják őt éjjel és

nappal az ő templomában, és a trónuson ülő velük lakik" (Jel 7,9k, 13-

15).

Még egyértelműbben írja le a „nagy sokaság" tartózkodási helyét

Jel 19,1:

155

„Ezek után hallottam, mintha nagy sokaság (ohlou pollou) hatal-

mas hangon szólna a mennyben: 'Halleluja, az üdvösség, a dicsőség és

a hatalom a mi Istenünké..."

Feltűnő, hogy a „nagy sokaság", ill. a „nagy néptömeg" „a menny-

ben" található, ahol „Isten trónja előtt" és „a Bárány", a mennybe

ment Krisztus előtt áll, és dicséretet mond. Hogyan magyarázza az

Őrtorony Társulat az ilyen helyeket? A bibliai lexikonból idézek:

„Ebben az összefüggésben felmerül a kérdés: Hogyan mondható,

hogy 'a nagy néptömeg^1, bár olyan emberekből áll, akik megmentésre

kerültek és a földön maradnak, 'a trón előtt és a Bárány előtt áll'? (Jel

7,9). Az álló testtartást a Biblia néha arra használja, hogy jelezze: egy

személy vagy személyek egy csoportja elismerésre és jóindulatra ta-

lált annak szemében, aki előtt áll (Zsoltárok 1:5; 5:5; Példabeszédek

22:29; Lukács 1:19)... Eszerint úgy tűnik, hogy a 'nagy sokaság^1 olyan

személyekből áll, akik megmaradtak Isten haragjának idején, és akik

Isten előtt állhatták vagy •fennállhattak^1, mert elismerést kaptak tőle és

a Báránytól" (Segítség a Biblia megértéséhez, 582. o.).

Mégsem meggyőző ez az allegorikus magyarázat, mert az

„esztontesz enópion tou thronou..." fordulat ebben az összefüggésben

nyelvileg egyértelműen térbeli helyzetet („a trón előtt állva" fejez ki

(vö. Bauer 1971, 535 k, 755 k has). Az az érv is, amelyet Jehova Ta-

núi szóbeli vitában említettek nekem, hogy bár a nagy sokaság a föl-

dön fog állni, Isten trónja azonban a mennyben, a tömegnek - mégha

nagyon távolról is - a „szeme előtt van", és kiáltása felszáll hozzá (vö.

Érveljünk az írásokból, 276. o.) teljesen elmegy a szavak eredeti ér-

telme és szándéka mellett. Hiszen a nagy sokaság elhelyezkedése egy-

értelmű: „a mennyben" („en tó ouranó"; Jel 19,1) sőt „Isten Temp-

lomában" („en tó naó"; Jel 7,15), szentségének központjában. Ha a

nagy sokaság valóban nem a mennyben lenne megtalálható, akkor

legalább valami „szakadékra" (mint a megmenekültek és elveszettek

között Lk 16,26-ban) kellene utalnia; erről azonban sehol sincsen szó.

Végül is a „nagy sokaság" dicsérete a maga lenyűgöző nagyságában

és szépségében csak akkor érthető, ha abból indulunk ki, hogy ez a

nagy sokaság a megváltottakhoz tartozik, akik a mennyei dicsőség

ígéretét kapták, és akik sok nyomorúságon át jutottak el reménységük

céljához.

156

Az Őrtorony Társulatnak az az érve is, hogy a Jel 19,1.6-ban em-

lített „mennyei nagy sokaság" „nem ugyanaz mint a Jel 7:9-ben sze-

replő 'nagy sokaság'", hanem „angyalokról" van szó, igen erőltetettnek

hat. Egyedül arra támaszkodik, amit „a mennyben lévőkről" Jel 19,1-6

nem mond, vagyis, „hogy 'minden nemzetből' valók", és hogy „meg-

mentésüket a Báránynak köszönhetik" (uo.). - Erre azt mondhatjuk,

hogy Jel 19,1.6 éppen azért feltételezi ezt, mert 7,9 már részletezte. A

kifejezésmód alapján (a görög szövegben mindkét helyen „ohlosz

polüsz" szerepel, ld. feljebb) egyértelműen adódik, hogy a „nagy so-

kaság" Jel 7,9-ben és 19, l-ben ugyanaz. Jel 7,9 szerint is, mint mon-

dottuk, a nagy sokaság „a trón előtt és a Bárány előtt", azaz a menny-

ben helyezkedik el.

A kérdést lezárva még egyszer hangsúlyozzuk: Az Őrtorony Tár-

sulat elveszi híveinek többségétől a mennyei reménységet, amikor a

két osztályt tanítja. A legértékesebbet rabolja el tőlük, amit az Újszö-

vetség mindazoknak megígért, akik Jézus Krisztusban mint Úrban és

Megváltóban hisznek. Továbbra is érvényes:

„Áldott a mi Urunk Jézus Krisztus Istene és Atyja, aki nagy irgal-

mából újjászült minket Jézus Krisztusnak a halottak közül való feltá-

madása által élő reménységre, arra az el nem múló, szeplőtelen és

hervadhatatlan örökségre, amely a mennyben van fenntartva számo-

tokra. Titeket pedig Isten hatalma őriz hit által az üdvösségre, amely

készen van, hogy nyilvánvalóvá legyen az utolsó időben" (lPt 1,3-5).

Jehova Tanúinak élete és szolgálata

Jehova Tanúinak életét az Őrtorony Társulat igen erősen meghatá-

rozza, rendezvényeivel és szolgálati utasításaival együtt. Már egy

átlagos „királysághírnök" (egyszerű, megkeresztelt Jehova Tanúja) is

szíves-örömest teljesít havi 40 órát gyűléseken és szolgálati alkalma-

kon, fizetség nélkül. Az Őrtorony Társulat 1995. évi hivatalos adatai

szerint egy átlagos Jehova Tanúja heti 17,5 órát teljesít a közösségért

(vö. K. D. Papé levele a szerzőhöz, 1996. február 2.). Egy kisegítő

úttörő legalább havi 60, egy általános úttörő pedig átlagosan 90 órát.

A különleges úttörő legalább havi 140 órát dolgozik „Jehováért" és az

157

Őrtorony Társulatért; ezért zsebpénznek megfelelő juttatásban része-

sül. Vannak még ezenkívül Gileád-misszionáriusok, (akik a South

Lansingben/New York található kiképzőhelyről kapták nevüket), ők

szintén havi 140 órai bevetést teljesítenek, külföldi szolgálatban; kör-

zet- és kerületfelvigyázók, akik régiók feletti látogató és koordinációs

feladatokat látnak el; továbbá Bethel-munkatársak, akik az Őrtorony

Társulat kiadóiban és nyomdáiban tevékenykednek, ezért szállást-

ellátást és csekély zsebpénzt kapnak.

Ilyen olcsó vagy ingyenes, sőt nyereséget termelő munkaerők se-

gítségével (az átlagos „királyság-hírnöknek" vagy magának kell meg-

vennie az Őrtorony-publikációkat, vagy pedig adományt adnia értük;

ld. alább), az Őrtorony Társulat igen gazdaságosan állítja elő a maga

milliós példányszámú kiadványait, és az alacsony eladási árak ellené-

re milliós nyereséget ér el.

Klaus-Dieter Papé, az „Aus christlicher Verantwortung (ACV =

Keresztyén felelősséggel) című folyóirat kiadója az Őrtorony Társulat

brit fiókja 1983 és 1987 közötti éves mérlegének vizsgálatával arra az

eredményre jutott, hogy „az irodalom nyomdai előállításának és ho-

zamának aránya 1 : 6, vagyis 1 befektetett német márka 6 márkát hoz

az Őrtorony Társulatnak". Papé azt kérdezi: „...a világon melyik kia-

dónak van 4 millió hűséges vevője, aki minden kiadványát azonnal -

és nem csak egyszer - megveszi. Minden könyv, amelyet kerület-

kongresszusokon új 'igazságként' terjesztenek, sok milliós nyereséget

hoz az Őrtorony Társulatnak; ugyanígy a folyóiratok is" (ACV-

Information Nr 2/1994,4. o.).

Az Őrtorony Társulat újabban - például a „közhasznúságra" te-

kintettel - egyes államokban, így Németországban is változtatott a

finanszírozáson. K.-D. Papé 1996. február 15-i levelében ezt írta a

szerzőnek:

„Az az állítás, hogy Jehova Tanúinak először maguknak kellett

megvenniük az irodalmat, sok országban 1991 óta nem érvényes. Né-

metországban 1991 óta 'ingyenesen' adják oda az irodalmat, utalva az

adomány lehetőségére, amelyre Jehova Tanúi nyomatékosan figyel-

meztetnek. Tudomásom szerint Dél-Afrikában még mindig árusítják

az irodalmat. Az angliai mérleg mégis fontos, mert az 1:6 arány ma is

nagyjából érvényes, mivel Jehova Tanúi körülbelül ugyanazt az ösz-

158

szeget ajándékozzák egy-egy könyvért, amennyiért korábban megvet-

ték. Az 5 millió Jehova Tanúja mégiscsak a legjobb vevő, mivel min-

den kiadványból személyes példánnyal kell rendelkezniük, továbbá

terjesztési példányokkal, amelyeket a 'prédikáló szolgálatukról' szóló

beszámolóikban fel kell jegyezniük."

Hogyan zajlik egy egyszerű „királyság-hírnök" átlagos hete? A kö-

vetkező vázlat bemutatja kötelezettségeinek és tevékenységének soka-

ságát:

Vasárnaponként a gyülekezetbe megy a „királyság-terembe". Ott -

énekekkel és imádsággal keretezve - „bibliai előadást" hallgat. Az

előadás nyilvános része után, amely körülbelül egy órát tart, követke-

zik a szintén egyórás új „ Őrtorony-tanulmányozás ". Felolvasnak egy

szakaszt az Őrtoronyból, átnézik a hozzá tartozó kérdéseket, és fel-

szólítják azokat, akik válaszolni szeretnének. Utána részletesen meg-

beszélik a témákat, és - például a házról házra járáshoz - begyako-

rolják a válaszokat.

Egyébként nagy súlyt fektetnek a királyság-hírnökök iskolázására.

így a vasárnapi Őrtorony-tanulmányozáson kívül a hét folyamán több

összejövetelre is sor kerül, amelyek a „továbbképzést" és a „missziós"

célokat szolgálják. Ezek az összejövetelek általában egy órát tartanak.

A legfontosabbak: a teokratikus iskola, a prédikáló szolgálatra való

összejövetel, tanulmányi programokkal és előadás-sorozatokkal,

amelyeket a vének értékehiek; a szolgálati összejövetel, amelyen rövid

előadásokat és vitahelyzeteket gyakorolnak és játszanak el, a gyüleke-

zeti könyvtanulmányozás, amely határozott tanterv nélkül egy-egy

magánlakásban történik. Ehhez járul még az egyéni és családos Őrto-

rony- és bibliatanulmányozás, például az étkezések előtt.

A kívülállóknak szóló tevékenységek ezenkívül: folyóiratterjesztés

utcákon és tereken (legalább hetente 2-3 óra), a házról-házra végzett

prédikáló szolgálat (szintén legalább heti 2-3 óra) és az otthoni bib-

liatanulmányozás (hetente legalább egyszer), amikor Jehova Tanúja

egy érdeklődőt lépésről-lépésre bevezet az Őrtorony-hitbe, amíg az

illető meg nem keresztelkedik és maga is „királyság-hírnök" nem lesz.

Mindezekről a tevékenységekről feljegyzést kell vezetni, és a helyi

gyülekezetet - illetve ezen keresztül az Őrtorony-központot - értesíte-

ni, a „házról-házra jelentési cédulák" vagy a „prédikáló szolgálati

159

jelentés" segítségével, amelyet minden Jehova Tanújának havonta ki

kell töltenie. Ezt a havi jelentést azután átvezetik egy „hírnökkártyá-

ra", amely a gyülekezeti irattárban található, és csak a vének számára

hozzáférhető.

Kürt Hutten (1968, lOOkk) „agymosási" eljárásról beszél „Jehova

rabszolgái" esetében. Az Armageddontól való félelemmel és az örök

földi paradicsommal vonzzák és tartják kordában az egyéneket. „Any-

nyira elárasztják iratokkal, tanulmányi feladatokkal és beszélgetések-

kel, hogy nem talál nyugalmat a kritikai vizsgálódáshoz." A bibliata-

nulmányozásnak csak az Őrtorony-iratok alapján szabad történnie,

amelyek a kezébe adják a magyarázat kulcsát. Az Őrtorony Társulat

előírja a Biblia magyarázatát, és a helyi vének feladata, hogy érvényt

szerezzenek ennek a magyarázatnak. A saját bibliaértelmezés -, pél-

dául nem az Őrtorony-iratok és -kommentárok alapján - veszélyesnek

számít, és a szervezet elnyomja, amennyire csak tudja. Raymond

Franz-ot például végül azért zárták ki, mert „függetlenül" olvasta a

Bibliát, és nem konform eredményekre jutott. A kizárás másik okát

(együtt evett egy szakadárral) csak ürügyként hozták fel (vö. Franz

1991, 27kk, 215kk). A tilalmak, előírások és törvények sűrű szövésű

hálója egyre erősebben köti az egyént a szektához, amely annak, aki

hozzá tartozik és hűséges marad, a „mi" érzését nyújtja, és elrejtettsé-

get ad. Ha viszont az egyén elhagyja a számára kijelölt területet, akkor

közösségmegvonás (= kiközösítés) és Armageddonnál (ld. alább)

megsemmisülés fenyegeti.

W. J. Schnell egykori Őrtorony-hívő (1959a, 102k) Jehova sok

Tanúját „szellemileg és lelkileg betegnek" tekinti. „Üldözési mániá-

ban és Armageddontól való félelemben szenvednek." Jerry Bergmann

pszichológus „Jehovas Zeugen und das Problem der psychischen

Gesundheit" (=Jehova Tanúi és a lelki egészség problémája) című

vizsgálatában a következőkkel indokolja „a pszichikai megbetegedé-

sek magas számát" az Őrtorony-híveknél: erejük és idejük túlzott

igénybevétele gyűléseken és „szolgálati feladatokon", a szabadidő és

a sport, a társadalmi, kulturális kiegyensúlyozás visszaszorulása, a

parancsok és tilalmak sűrű hálója, ezeket nehéz betartani, ami bűntu-

datot és agresszivitást kelt; a szinte naponkénti frusztráció a házról-

házra járásnál és az utcán; a becsületes kritikus kérdések elnyomása

160

az Őrtorony Társulat részéről, ami pszichoszomatikus zavarokhoz

vezet. Bergman ezt írja:

„Becsületes kérdéseket nem szabad hangosan kimondani, hanem el

kell nyomni őket. Ezek gyakran tudat alatt gyötrik a Tanúkat, és

pszichoszomatikus tüneteket: asztmát, magas vérnyomást, fekélyeket

és más zavarokat idéznek elő" (Bergman 1994,33. o.).

Ebből következik, hogy Jehova Tanúinak minden „misszionáriusi"

elkötelezettsége -, amely első látásra csodálatra méltó -, és a magas

erkölcsi mérce (például a házasságtörés, fajtalanság, házasság előtti

nemi élet, homoszexualitás, abortusz, kábítószer, dohányzás stb. el-

vetése és a mérsékelt alkoholfogyasztás) ellenére az egészségi, társa-

dalmi és szellemi hatások negatívak.

Keresztség és emlékvacsora

A „keresztség" Jehova Tanúi számára szimbolikus cselekmény,

amely a Jehova akaratának és Teokratikus Társaságának való átadást

fejezi ki. Egyenértékű az aktív „királyság-hírnökké" való „ordináció-

val" (=felavatás). Mivel a tudatos átadás cselekménye, csecsemőkön

vagy kisgyermekeken nem végezhető. Az Őrtorony Társulat bibliai

lexikona ezt mondja:

„Ha arra gondolunk, hogy mi előzi meg a vízkeresztséget, vagyis

hogy az ember 'hallja az igét^1, 'szívébe fogadja' és 'bűnbánatot tart'

(Cselekedetek 2:14.22.38.41), és hogy a keresztség a megkeresztelen-

dő ünnepélyes elhatározását feltételezi, akkor világos lesz, hogy az

illetőnek legalább olyan idősnek kell lennie, hogy halljon, higgyen és

erre az elhatározásra jusson" (Segítség a Biblia megértéséhez... 1.447.

o.).

Jehova Tanúinak „keresztsége" „teljes vízbe vagy víz alá merítés-

sel és nem csak leöntéssel történik" (i. m. 1.448. o.). „Nem a bűnök

lemosásának jelképe, hanem egy személy önátadásának aktusa Isten

akaratának cselekvésére." Az alámerülés szemlélteti „az illető halálát

vagy temetését a saját akaratával szemben, és az újra felemelés szem-

lélteti, hogy az ember élővé lesz Jehova akaratának cselekvésére"

(Őrtorony 1954. május 1.; vö. i. m. 1.447k).

161

A keresztség megtörténhet, de nem kell „az Atya, a Fiú és a

Szentlélek nevében" Mt 28,19 alapján történnie, mivel az Őrtorony

Társulat tagadja Isten háromságát (Id. az „Isten" című részt). Ha „az

Atya, a Fiú és a Szentlélek" nevében végzik, ami mégiscsak szokásos,

akkor ez a következőket jelenti: A megkeresztelendőnek Jehovát

(„Atya") legfőbb uralkodónak, Jézus-Mihályt („Fiú") Jehova terve

részének és a „szent szellemet" (így, kisbetűvel) Jehova tevékeny

erejének kell elismernie. „Atya", „Fiú" és „szellem" tehát új jelentést

kap az Őrtorony tanításában. Az „Isten hű marad" című könyv így

szól erről:

„Ha ... a megkeresztelendőt az Atya, a Fiú és a szent szellem nevé-

re kell megkeresztelni, ez azt jelenti, hogy Jehovát nemcsak életadó-

juknak, hanem a legfelsőbbnek kell elismerniük, akinek alattvalói

hűséggel és szolgálattal tartoznak. Fel kell ismerniük, hogy a Fiú mi-

lyen szerepet játszik Jehova szándékában és mit tett értük; és a szent

szellemet is mint Isten tevékeny erejét el kell ismerniük, amely segít

nekik, hogy megszentelésük megtörténjék, és cselekedeteiket ennek

kell vezérelnie. Csak ezen igazságok elismerésére végzett alámerülés

ad helyes képet a megszentelésről, csak ez az írások szerinti vízke-

resztség"(319k).

Véleményem szerint a probléma nem a felnőttkeresztség és az

alámerülés (erről jó bibliai érvekkel az egyházak és a szabadegyházak

is vitáznak), hanem a Szentháromság megtagadása és a keresztség

átértelmezése a Jehova és Teokratikus Szervezete iránti engedelmes-

ség cselekményévé. Mivel az Őrtorony-szervezet az egyedüli igaz hit

őrzőjének tekinti magát, és „keresztsége" a kapu a szervezetbe (vagy

érthetőbben: az alávetés cselekménye), és mivel tagadja Isten Három-

ságát, keresztségét tehát egyetlen egyhez vagy szabadegyház sem

ismeri el. Fordítva is igaz: az Őrtorony Társulat is elutasítja minden

egyház és szabadegyház (akár gyermek-, akár felnőtt-) keresztségét.

így például a Németországi Egyesült Evangélikus Egyház (VELKD)

már a „Handbuch zu Freikirchen und Sekten" (=Kézikönyv a szabad-

egyházakhoz és a szektákhoz) című kiadványa 1966-os kiadásában

megállapította:

162

„A Jehova Tanúinál végzett keresztelési cselekmény nem keresz-

tyén keresztség, még akkor sem az, ha az Atyát, a Fiút és a Szentleiket

szólítják" (Jehova Tanúi című fejezet, 9. o.).

Az Őrtorony Társulat megkülönbözteti a vízkeresztséget a „szent

szellemmel" való keresztségtől, ami persze a Biblia tanúsága szerint

lehetséges (vö. Csel 8,15-17; 10,44-48; Róm 6,lkk; Kol 2,12 stb.). Ezt

a megkülönböztetést ugyanakkor összeköti a fentebb már leírt „két-

osztályos" rendszerrel.

Míg a vízkeresztséget mindenki megkapja, aki királyság-hírnök

lesz, a „szent szellemmel" való keresztelés illetve „felkenés" a

144 000 „szentségi osztályának" van fenntartva. Csak ők számítanak

„szent szellemmel betöltöttnek", „megigazultnak", „újjászületettnek"

és hasonlóknak (vö. Isten hű marad, 322k). A „két osztály" tanának

tarthatatlanságát már bemutattam.

A két osztályról szóló tanítás folytatódik a Jehova Tanúi által gya-

korolt jelképes cselekményben, az „emlékvacsorában". Ennek sin-

csen szinte semmi köze a bibliai utolsó, illetve úrvacsorához. Hogyan

zajlik?

„A 'kicsiny nyáj^1 maradékának még a földön élő tagjai azonban

Krisztus halálának évfordulóján minden évben megtartják Krisztus

halálának Emlékünnepét. Mint Jézus elrendelte, magukhoz veszik a

kovásztalan kenyeret és vörös bort, melyek az ő hústestét és vérét

szemléltetik, amit Jézus odaadott az emberiségért. Jézus közölte kö-

vetőivel, akiknek megparancsolta, hogy vegyék magukhoz ezeket a

jelképeket, hogy 'szövetséget köt velük egy királyságra'. Aki tehát

nem örököse a mennyei királyságnak, ne vegye magához a jelképeket.

(Lukács 22:19.20.29) Olyan emberek azonban, akik abban remény-

kednek, hogy földi életet nyernek, minden évben nagy számban van-

nak jelen az Úr emlékvacsoráján mint megfigyelők."

Jehova Tanúi emlékvacsorájának jellemzői a következők (vö. Se-

gítség a Biblia megértéséhez, 12-15. o.):

• Évente csak egyszer, mégpedig Niszán 14-én (a Kr. u. I. század

szerinti zsidó naptár alapján) ünneplik, mivel csupán emlékün-

nepnek tekintik.

163

- Kenyeret és kiforrt vörösbort használnak (eltérően az adventis-

táktól, akik kizárólag kiforratlan szőlőlevet).

- Csak a „felkéritek"', akik a 144 000-hez tartoznak, vesznek a je-

gyekből (világszerte még néhány ezer személyről van szó, sok

gyűlésen egyáltalán nincs belőlük; 1993-ban például világszerte

11 865 765-en voltak jelen az „emlékvacsorán", és csak 8693 Je-

hova Tanúja vett a kenyérből és a borból.

- Minden „más juh" (Jehova Tanúinak milliói a 144 000 maradé-

kán kívül) csak nézőként van jelen. Ahol senki sincs jelen a mara-

dékból, ott végig érintetlenül hagyva adják tovább a jegyeket.

A „más juhok" tehát, jelen vannak az Úr Emlékvacsorájának ün-

neplésénél, mégis -, mivel ők sem nem Krisztus örököstársai, sem

pedig Isten szellemi fiai, és nem részesülnek Krisztus halálában és

abban a reménységben sem, hogy feltámadása által mennyei életben

egyesülnek vele -, nem vesznek a szimbólumokból" (i. m. 14. o.).

Ezzel a tanítással az Őrtorony Társulat a Jézus által parancsolt kö-

zös étkezést egy kihaló osztály „elit-étkezésévé" tette, és egyébként is

megfosztotta lényegi tulajdonságaitól. Az emlékezés (Lk 22,19; lKor

ll,24k) és az eszhatológia szempontját (Mt 26,29 par; lKor 11,26)

túlhangsúlyozzák és átértelmezik (az utóbbit a „szentségi osztályra"

redukálják). Az adomány-jelleget (Mt 26,26k par; lKor ll,24k) és a

közösségi szempontot (Mt 26,27 par: „Igyatok ebből mindnyájanl";

lKor 10,16k) teljesen eltompítják, sőt lerombolják.

Jehova Tanúinál a közösség feladása - igencsak drasztikusan - a

következő problémakörben: a közösségmegvonásban (kizárásban) is

megmutatkozik.

Közösség megvonás

A közösségből való kizárás olyan intézkedés, amelyet az Őrtorony

Társulat és helyi gyűlései a szakadár Jehova Tanúival szemben hoz-

nak. Nem pusztán kizárásról van szó, hanem ezen messze túlmenő

intézkedésekről. Olyanokról, amelyekhez lelki gyötrelem és kegyet-

lenség társul. Néhány bizonyság erre:

164

A kivetettet bojkottálják, nem szabad többé kezet nyújtani, kö-

szönni neki, beszélni vele, látogatásra fogadni. Ha házas és házastársa

továbbra is Jehova Tanúihoz jár, akkor bár fennmarad a családi köte-

lék, és a szokásos házimunkát továbbra is elvégzik, szellemi közösség

már nem áll fenn. A kizárttal nem szabad vitázni, mert - szeretném

megjegyezni - „negatívan" befolyásolná az Őrtorony-hívőt a szerve-

zettel szemben. Dávid von Rieder így ír „Sünder unter Jehovas

Zeugen" (= Bűnösök Jehova Tanúi között) című cikkében:

„...az Őrtorony Társulattól 'aktívan elszakadtak^1 azok, akiktől fél-

nek. Ők, akik pontosan megvizsgálták az Őrtorony-tanítást, és felis-

merték, hogy legnagyobbrészt emberi találmány, az összefüggésből

kiragadott bibliai szövegekkel igazolt Őrtorony-költemény, beszélge-

téseikkel és írásaikkal másokat is gondolkodóba ejthetnének. Az Őrto-

rony épülete számára nincs veszélyesebb az önálló gondolkodásnál.

Ezért ezek az 'aktív szakadárok' a leggonoszabb bűnösök, akiknek nem

bocsátanak meg, és akik iránt nem tanúsítanak irgalmat, sőt akiket

halottnak kell tekinteni (ACV 1/1995,26. o.).

A „Szervezetten a királyság prédikálására és a tanítványságra" cí-

mű Őrtorony-könyvben egyértelműen rendelkeznek az Őrtorony-

híveknek a kivetettek iránti viselkedéséről:

„Isten iránti hűséggel senki se köszöntsön a gyülekezetben ilyen

személyt, ha a nyilvánosság elé lép, és a saját házában sem kell fo-

gadnia. Még a vérrokonok is, akik olyan rokonnal, akitől megvonták a

közösséget, ha nem ugyanabban a lakásban élnek, mert a lelki rokoni

szálakat többre értékelik, mint a betű szerintit, kerülik az érintkezést

az ilyen rokonnal, amennyire lehetséges... És azok is, akik egy sze-

méllyel, akitől megvonták a közösséget, ugyanannak a családnak tag-

jai, abbahagyják a közösség ápolását azzal a gonosztevővel, aki nem

tanúsít megbánást. Ilyenképpen a gonosztevő érzi, hogy milyen óriási

jogtalanságot követett el, és ugyanakkor Jehova megőrzi földi szerve-

zetének jó hírét, és szolgáinak lelki javát a földön" (172. o.).

A házastársról és a gyermekekről a következőket mondja:

„...mindezekben az esetekben nincs ok arra, hogy hallgassunk

olyan gyermekre vagy házastársra, akitől megvonták a közösséget, ha

az illető megkísérli igazolni magát, vagy ha azon fáradozik, hogy a

hűségest a maga gondolkodása és cselekvése irányában befolyásolja.

165

Akkor se hallgassanak rá, ha kifogásokat emel a jogi bizottság eljárá-

sával kapcsolatban. Ha fellebbezést kíván benyújtani, menjen a bizott-

sághoz, és ne azáltal próbáljon panaszt emelni, hogy esetét olyanokkal

vitatja meg, akik nem a vénekhez tartoznak" (i. m. 173k).

Bibliai szempontból meg kell jegyeznünk, hogy vannak igék,

amelyek a gyülekezetből való kizárásról, sőt a köszönés tilalmáról

szólnak (Mt 18,15-17; lKor 5; 2Jn lOk). Hivatkozhat-e ezekre az

Őrtorony Társulat a maga szankcióival? Semmiképpen sem! Először

is ebben az esetben más helyeket (például Mt 18,14; lKor 5,5; lTim

2,4) elhanyagolnak, vagy figyelmen kívül hagynak, amelyek pedig

Isten helyreállító szeretetét tanúsítják (az Őrtorony Társulat is nyitva

hagyja a „bűnbánat" lehetőségét a tanaihoz való visszatérés értelmé-

ben; vö. i. m. uo.). lKor 5 és 2Jn lOk azonban mindenekelőtt az olya-

nok ellen irányul, akik hamis tanításokat vagy magatartást visznek a

keresztyén gyülekezetbe -, ezek bibliai-teológiai nézőpontból éppen

az olyan szekták mint az Őrtorony Társulat, nem pedig ezek ellenfelei,

amint ezt megkísérlem kimutatni ebben a könyvben. Azt, hogy Jézus

gyülekezete hogyan találkozhat és bánhat velük, a jelen mű utolsó,

„Misszió - Jehova Tanúi iránt" című részében fogom bemutatni.

A vér fogyasztása és a vérátömlesztés

Jehova Tanúi nem csak a vér élvezetét kerülik (például a

véreshurkát), hanem a vérátömlesztést is — akár életveszélyes helyze-

tekben. Konkrét esetben ez odáig mehet, hogy inkább hagynának

meghalni egy embert, aki vérátömlesztéssel megmenthető lenne, mint

hogy a véleményük szerint „bűnös" és „szellemileg tisztátalanná tévő"

idegen vér átvitelével kiragadják a halálból (az Őrtorony Társulat a

saját vér alkalmazását is elutasítja, így K-D. Papé a szerzőnek 1996.

február 15-én írott levelében). Jehova Tanúi szükség esetére írásos

„meghatalmazást" hordanak maguknál:

166

Név:

SÜRGŐSSÉG ESETÉN

KÉRJÜK ÉRTESÍTENI:

Lakcím:

Telefon:

.167

Név:

VAGY:

Lakcím:

Telefon:

Itt kell kinyitni az aláírt dokumentumhoz.

Allergia:

Rendszeresen szedett gyógyszerek:.

Egyéb rizikó faktorok/megbetegedések:

AZ ORVOS FIGYELMÉBE

(aláírt dokumentum a belső részben)

VÉR NÉLKÜL

AZ ORVOS FIGYELMÉBE: NYILATKOZAT

ORVOSI ELLÁTÁSSAL KAPCSOLATBAN

FELMENTÉS

Én, , ezzel az előzetes

nyilatkozatta] határozott óhajomat akarom kifejezni. Az itt megadott kérésem szilárd

döntésemet tükrözi.

Kérem, hogy semmilyen körülmények között ne adjanak vérátömlesztést

(teljes vért, vörösvértesteket, fehérvérsejteket, vérlemezkéket vagy vérplazmát) még

akkor sem, ha az orvosok azt szükségesnek látják az életem vagy az egészségem

megóvása érdekében. Viszont elfogadok vért nem tartalmazó térfogatpótlókat

(úgymint dextránt, só- illetve Ringer-laktát oldatokat, Gelifundol vagy

Hydroxyetilkeményítő) és egyéb vér nélküli gyógykezelést.

Ez a törvényes direktíva azon jogom gyakorlását képezi, hogy elfogadjak vagy

visszautasítsak orvosi kezelést mélyen gyökerező értékítéletem és meggyőződésem

szerint. Jehova Tanúja vagyok, és ezt a direktívát a bibliai parancs iránti

engedelmességből adom, amely így szól: „Tartózkodjatok a vértől" (Cselekedetek

15:28, 29). Ez a megingathatatlan vallásos álláspontom év óta. éves

vagyok.

Azt is tudom, hogy a vérátömlesztés különféle veszélyekkel jár. Ezért

elhatároztam, hogy elkerülöm az ilyen veszélyeket és inkább vállalok minden olyan

kockázatot, amely úgy tűnik, velejárója annak, hogy az alternatív, vér nélküli

gyógykezelést választottam.

Felmentem az orvosokat, aneszteziológusokat, kórházakat és azok

személyzetét minden felelősség alól, amely szakavatott kezelésük ellenére a

vér elutasításából eredő károsodásommal kapcsolatos.

Felhatalmazom a túloldalon megnevezett személyt (személyeket), hogy

gondoskodjon arról: jelen döntésemet tartsák be, és válaszoljon (válaszoljanak)

minden olyan kérdésre, amely a vér részemről történő teljes elutasításával kapcsolatos.

Aláírás

Lakcím Dátum

Telefon

Tanú (olvasható aláírás) (személyi igazolvány száma)

Tanú (olvasható aláírás) (személyi igazolvány száma)

md-H 4/94 Printtd in Getouay

168

Az ilyen vallási meggyőződések az önrendelkezési jogra hivatkoz-

va konkrét esetekben lelkiismereti konfliktusokba taszíthatnak orvoso-

kat és ápolókat. Az a kérdésük, hogy a vallásos meggyőződésnek vagy

a beteg életének van-e elsőbbsége, és hogy ilyen esetben előírhatják-e

a kezelést (vagy inkább nem kezelést). A bécsi Orvosi Antropológiai

és Bioetikai Intézet foglalkozott a „Jehova tanúja mint páciens"

problémáival, és rámutatott az egyértelmű döntés nehézségeire.

Enrique H. Prat, az intézet vezetője két lehetőséget vesz számításba:

„...etikai szempontból vészhelyzetben éppen az operáció alatt két-

féle magatartás elfogadható: egyszer az orvosé, aki "bebiztosította

magát^1 a műtét előtt, vagyis, hogy a páciens tudja, mire hagyatkozik,

és ezért a szomorú végkifejletig vérkonzervek nélkül következetesen

elvégzi a műtétet. De éppenséggel annak az orvosnak a magatartását

is méltányolni kell etikailag, aki - vészhelyzetben magára hagyva -

vérkonzervek adása mellett dönt, mégpedig abból a mély antropológi-

ai meggyőződésből, hogy a beteg a különben feltartóztathatatlan vég

előtt csak engedélyezné a vérkonzervek felhasználását" (Imago

Hominis n/Nr 1,1995, 66. o.).

Az ilyen etikai megfontolásoktól eltekintve még mélyebb és gya-

korlatibb kérdést kell feltennünk: Egyáltalán hogyan jutnak Jehova

Tanúi erre a meggyőződésre? Az indoklásul felhozott igehelyek pedig

valóban így értendők? Nézeteik jó összefoglalását nyújtja a „vér"

szócikk az Őrtorony Társulat lexikonában. Ebből idézem a legfonto-

sabb állításokat:

„Mivel a vér szoros kapcsolatban van az életfunkciókkal, Isten

igéje, a Biblia azt mondja, hogy a lélek az életben van... Az élet szent.

Ezért a vér, amelyben az élet lakik, szent, és nem szabad visszaélni

vele. Jehova Noénak, minden élő ember ősatyjának az özönvíz után

megengedte a húsevést is, de szigorúan megtiltotta neki a vér élveze-

tét. Ugyanakkor megparancsolta neki, hogy tisztelje embertársainak

életét (a vért) (lMóz 9:3-6)...

Egyes régi pogány népeknél szokásban volt az állatvér ivása, és

némely népek harcosai megitták a legyőzött ellenség vérét, mert azt

hitték, hogy ezzel a magukévá teszik azok bátorságát és erejét is. A

kannibalizmushoz hasonlóan vallásos jelentőséget is tulajdonítottak

ennek a cselekménynek... Jehova azt kívánta, hogy Izrael mindennel,

169

ami a vérrel kapcsolatos, a legnagyobb óvatosságot tanúsítsa. Egy nő

a menstruáció alatt 'tisztátalannak' számított... A mózesi törvény alatt

a vérnek csak egy jogszerű használata volt: áldozati célokra. Az első

század keresztyén gyülekezeteinek látható vezető testülete, amelyhez

az apostolok is tartoztak, a vér tekintetében a következő döntést hozta:

„A szent szellem és mi magunk jónak láttuk, hogy ne vessünk rátok

további terheket ezeken a szükségeseken kívül. Tartózkodjatok a bál-

ványoknak áldozott dolgoktól, a vértől, a megfojtott állattól és a pa-

ráznaságtól. Ha ezektől gondosan megtartjátok magatokat, jól lesz

dolgotok. Legyetek jó egészségben! (Cselekedetek 15:6.20.28.29; 21:25).

Ez a tilalom arra a húsra is vonatkozott, amely még tartalmazta a vért

('megfojtott'). A szent szellem itt azzal a törvénnyel megegyezően

működött, amelyet Isten, a Mindenható évszázadokkal a törvény szö-

vetségének megkötése előtt adott Noénak (lMózes 9:4). Ez a törvény

az egész emberiségre vonatkozik; minden korban érvényes volt, és ma

is érvényes. A mózesi törvény fel lett oldva (Kolossé 2:14), az azt

megelőző törvény azonban mégsem lett érvénytelen. Ez az évszáza-

dokkal korábban kiadott törvény csupán fel lett véve a mózesi törvény-

be, közelebbről meghatározva" (Segítség a Biblia megértéséhez, 212kk).

Az Őrtorony Társulatnak ez az érvelése - meg kell állapítanunk -,

valami helyeset tartalmaz, mégis hamis következtetésekhez vezet.

Hogy miért, azt az alábbiakban próbálom indokolni:

Mindenekelőtt igaz, hogy a vér az Ó- és az Újszövetség irataiban,

de a világ sok vallásának könyveiben és szertartásaiban is fontos he-

lyet foglal el. A vér az antik kultúrák, így Izrael számára is különösen

szent elem. „Mivel az ember és az állat elvérezhet, a vérben éppen az

élet anyagát látják; a lélek (nefes), amely az állatokat is élőlénnyé

teszi, a vérben lakik (lMóz 9,4; 3Móz 17,11; 5Móz 12,23)". A vallá-

sok és a kultuszok sokszor egymásnak ellentmondó képzetekkel tár-

sítják: szellemek hordozója vagy megvéd a démonoktól, tisztátalanná

tesz vagy megtisztít, árt vagy használ. Mivel Izrael pogány környeze-

tében a vér élvezete (állat- és embervér ivása) elterjedt és mágikus

elképzelésekkel kapcsolatos volt (vagyis az illető állat vagy ember

életerejét akarták megszerezni), az ilyen praktikák utálatosak voltak

Isten és az ő népe számára: „A vér élvezete szigorúan tilos (lMóz 9,4;

3Móz 3,17; 7,26; 17,10-14; 19,26; 5Móz 12.16.23; 15,23; vö. lSám

170

14,32-34; Ez 33,25)", sőt halálbüntetés jár érte (3Móz 7,27; 17,10-

14). A zsidók ezért mindmáig betartják a szigorú levágási előírásokat,

amelyek az állat kivéreztetését biztosítják. „A korai keresztyénség -

zsidó anyavallása nyomán - osztozik a vér fogyasztásának és a vér-

ontásnak utálatában. „Mivel a zsidókeresztyének számára magától

értetődő a félelem a pogányok által élvezett, le nem vágott húsban

lévő vértől", az apostoli döntés (Csel 15,20.29; 21,25) szabályozza „a

pogánykeresztyének által követelt engedményeket a ki nem véreztetett

hús zsidókeresztyén elutasításával szemben". A négy követelményből

három a vér elutasításával kapcsolatos: „Tartózkodjatok a bálványál-

dozati hústól, a megfojtott, azaz le nem vágott állattól és a vér(fo-

gyasztás)tól!" (Theologische Realenzyklopadie [=Teológiai reállexi-

kon] IV/1980, 729kk).

Theodor Zahn is rámutat Cselekedetek 15 nyomán a zsidó- és po-

gánykeresztyének együttélése érdekében tett engedményekre:

„Nem a mózesi törvényt kell... a pogánykeresztyén gyülekezetekre

rákényszeríteni, hanem valami egészen mást, azaz a tartózkodást kell

ajánlani nekik a Jakab megítélése szerint részben veszélyes, részben

visszataszító dolgoktól... A kettős formában, egy általános (haima) és

egy különleges (pniktou) kifejezett óvásnak az állati vér élvezetétől

nem volt közvetlen kapcsolata a keresztyén hittel és a keresztyén er-

kölcsi tanítással abban a formában, ahogyan Jézus hirdette. Sokkal

inkább a zsidókeresztyének örökölt és a mózesi törvény által beléjük

nevelt utálatával a vér mindenfajta élvezetétől, mivel azt pogány er-

kölcstelenségnek tartották" (Zahn 1919, 53 lk).

Felmerül tehát a kérdés e vallástörténeti háttér nyomán: A Jehova

Tanúi által manapság kárhoztatott véreshurkaevés valóban megfelel-e

a „pogány erkölcstelenségnek"? Konkrétan: aki ma ilyen húsárut

eszik, az az életerő átköltözését várja-e, ahogyan a pogányok rituális

vérfogyasztása (vagy mai sátánista közösségek) esetében volt és van?

Vagy van-e olyan, aki vérátömlesztés esetén hasonlóval számolna?

Úgy látom, hogy ma csak nagyon-nagyon keveseknek jutnak eszébe

ilyen gondolatok. Ha pedig a vér fogyasztásával kapcsolatos pogány-

mágikus magatartás már nincs jelen, akkor mi a célja az ilyen tila-

lomnak? Csel 15 csak a korai keresztyén egyház helyzete alapján ért-

hető, amely zsidó- és pogánykeresztyénekből állt, akik szembehelyez-

171

kedtek az őket körülvevő pogány-mágikus világgal. Az utálatos véres

szertartások annakidején napirenden voltak. Ma már azonban (titkos

sátánista kultuszoktól eltekintve) nem ez a helyzet.

Az Őrtorony Társulat biblia-magyarázatára jellemző, hogy egy

melléktémát (adiaforon) főtémává tesz, ami követőit a legsúlyosabb

lelkiismereti konfliktusokba taszíthatja. Az Újszövetség azonban egé-

szen másképp foglalkozik az ilyen témákkal. így például Rom 14 és

lKor 8 a bálványáldozati hús evését, ami Csel 15-ben a „vérrel" és a

„megfojtottál" együtt fordul elő, és maga is tartalmaz vért, az egyén

lelkiismereti döntésére bízza:

„Az egyik azt hisz, hogy mindent ehet, az erőtlen pedig zöldségfé-

lét eszik. Aki eszik, ne vesse meg azt, aki nem eszik, aki pedig nem

eszik, ne ítélje meg azt, aki eszik, hiszen az Isten befogadta őt.... Aki

eszik, az is az Úrért eszik, hiszen hálát ad az Istennek. Aki pedig nem

eszik, szintén az Úrért nem eszik, és szintén hálát ad az Istennek...

Hiszen az Isten országa nem evés és ivás, hanem igazság, békesség és

a Szentlélekben való öröm..." (Róm 14,2k.6.17).

„...nem mindenkiben van meg ... az ismeret, sőt némelyek a bál-

ványimádás régi szokása szerint a húst még mindig bálványáldozati

húsként eszik, és lelkiismeretük, mivel erőtlen, beszennyeződik.

Az étel pedig nem változtat Istenhez való viszonyunkon; ha nem

eszünk, nem lesz belőle hátrányunk, és ha eszünk, abból sem lesz

előnyünk" (lKor 8,7-8).

Jézus maga is a bizonyos ételek miatti „ beszennyeződés " mágikus

képzetei ellen fordult (bizonyosan a vér felvétele is ide tartozik), ami-

kor ezt mondta:

„"Nincs semmi, ami kívülről jutva az emberbe tisztátalanná tehetné

őt; hanem ami kijön az emberből, az teszi tisztátalanná... Nem értitek,

hogy ami kívülről megy be az emberbe, az nem teheti tisztátalanná, mert

nem a szívébe megy, hanem a gyomrába, és az árnyékszékbe kerül?' Jézus

ezzel tisztának nyilvánított minden ételt, de hozzátette: 'Ami az emberből

előjön, az teszi tisztátalanná. Mert belülről, az ember szívéből jönnek

elő a gonosz gondolatok, paráznaságok, lopások, gyilkosságok, házas-

ságtörések, kapzsiságok, gonoszságok; valamint csalás, kicsapongás,

irigység, istenkáromlás, gőg esztelenség. Ezek a gonoszságok mind

belülről jönnek; s ezek teszik tisztátalanná az embert" (Mk 7,15.18-23).

172

A Timóteushoz írt első levél kifejezetten figyelmeztet azokra a tévta-

nításokra, amelyek az ételekre vonatkozó előírásokkal árasztják el az em-

bereket, és arról győzködik őket, hogy ilyesmin múlik az üdvösségük:

„A Lélek pedig világosan megmondja, hogy az utolsó időkben né-

melyek elszakadnak a hittől, mert megtévesztő lelkekre és ördögi ta-

nításokra hallgatnak; és olyanokra, akik képmutató módon hazugságot

hirdetnek, akik meg vannak bélyegezve saját lelkiismeretükben. Ezek

tiltják a házasságot és bizonyos ételek élvezetét, amelyeket az Isten

azért teremtett, hogy hálaadással éljenek velük a hívők és az igazság

ismerői. Mert az Isten minden teremtménye jó, és semmi sem elveten-

dő, ha hálaadással élnek vele, mert megszentelődik az Isten igéje és a

könyörgés által" (lTim 4,1-5).

Mindazzal, amit elmondtam, semmiképpen sem a véreshurka és

hasonlók evését szeretném népszerűsíteni, csak helyére tenni a kér-

dést: ez az egyén lelkiismereti döntése. Akinek valami kifogása van -

például az említett ószövetségi helyek vagy Csel 15 nyomán - mond-

jon le róla. Aki azonban megeszi az ilyesmit, annak pedig szabad tud-

nia, hogy üdvössége nem ezen múlik.

Fokozottan igaz ez a vérátömlesztésre. Aki megengedi, hogy ide-

gen vért adjanak neki, nem fog elveszni. Nem kap idegen lelket más

emberektől (véleményem szerint végső soron ez a mágikus gondolat

áll az Őrtorony Társulat tilalmának hátterében). Semmi köze utálatos

pogány szokásokhoz, hanem életmentésről van szó. Itt egyértelműen

érvényes Istennek már az Ószövetségben szereplő felhívása: „Irgal-

masságot akarok és nem áldozatot!" (Hós 6,6), amelyre Jézus is hivat-

kozik, és megerősíti (Mt 9,13; 12,7 par). Han-Jürgen Twisselmann

találóan fogalmazza meg az Őrtorony Társulat gondolkodásának hi-

báját ezen a ponton:

„Isten tilalma a vérről az élet szentségét hangsúlyozta. Az állati vér

fogyasztása tehát az élet szentségének lebecsülését jelenti. Ezzel

szemben a véradás és a vérátömlesztés azt tanúsítja, hogy meg tudjuk

becsülni és különböztetni az élet szentségét. E két alapvetően külön-

böző dolog azonos szintre helyezése az ember megvetésével és go-

noszsággal határos" (Twisselmann 1992,59. o.).

173

VÉGSÓ DOLGOK

A „végső dolgokkal" való foglalkozás, azaz, az eszhatológia köz-

ponti helyet foglal el Jehova Tanúinak életében és szolgálatában. Sőt

azt mondhatjuk, hogy rendszerük döntően a végidei várakozások körül

forog. Szektaszakértők, mint Kürt Hutten (1968, 9kk) ezért - a katoli-

kus-apostoli gyülekezetek, hetednapos adventisták és mások mellett -

az „apokaliptikus közösségek" közé sorolják őket, noha persze hang-

súlyeltolódások (például ariánus hatások a krisztológiában, ld. ott)

lehetségesek.

Az Ortorony-eszhatológia legszembetűnőbb vonása, a múltban

mindenesetre az volt, hogy kronológiát állítson fel, pontosan kiszá-

mított végidei dátumokkal. A „Történetük" című részben néhányat

már megismerhettünk ezek közül. A következőkben valamivel részle-

tesebben mutatom be a legfontosabb időpont-számításokat, és kritikus

kérdéseket teszek fel. Utána a végidei várakozás további jellemzőire

térek.

Kronológia és végidei dátumok

A megítélés három kritériuma

Ha az Őrtorony Társulat történetére pillantunk, akkor kiderül, hogy

nem csak egyetlen, hanem többféle kronológia létezik; ezek részben

lényegesen különböznek egymástól. Egyáltalán hogyan jutott oda az

Őrtorony Társulat, hogy kiszámolja a végső idők eseményeinek dátu-

mát? Abból indul ki, hogy maga Jehova a kiszámoló, és számításait -

ha gyakran rejtetten is - kinyilatkoztatja. így olvashatunk erről az

„Őrtorony" 1951. október 1-jei számában:

„Isten az idő nagy rendezője, az Egy, aki meghatározza az időket

és időszakokat, és a dolgokat az előre meghatározott időben pontosan

véghezviszi. így megállapított egy bizonyos időt arra, hogy mikor

174

érjen véget a Sátán uralma. Ez azt jelenti, hogy magának is meghatá-

rozott egy időt, amikor megígért királyságával uralkodni fog a föld

felett."

Ezt az időt - mint mondottuk - különféleképpen határozták meg.

Mindig, amikor mégsem teljesült a várakozás, új dátumokat (éveket,

sőt napokat is) állapítottak meg, hogy mikor öltsenek konkrét formát a

nagy események. Az alapul vett számok kombinációjánál feltűnik a

„Biblia" című részben bemutatott „lóugrásos" módszer, amely meg-

engedi egészen különböző összefüggésekből vett bibliai helyek kom-

binációját. Az pedig, hogy helyesek és megbízhatóak-e az eredmé-

nyek, három kritérium függvénye: először azé, hogy mit mondanak a

Szentírás alapvető kijelentései Jézus visszatérésének és a végső idők-

nek kiszámíthatóságáról vagy kiszámíthatatlanságáról; másodszor a

kronológiák „bizonyítékául" felhozott igehelyek összefüggésének

szemléletéé; harmadszor a próféciák beteljesüléséé vagy nem teljesü-

léséé.

A második és a harmadik kritériumot később részletesen fogom

vizsgálni. Ami az első kritériumot illeti, Jézus kijelentései itt egyér-

telműek. Amikor tanítványai megkérdezik tőle: „Mi lesz a jele a te

eljövetelednek (parouszia; ld. alább) és a világ (aión) végének?" (Mt

24,3), akkor egy sor jelet említ, amelyek jövetelének közeledtével

(egyre gyakrabban) lépnek fel (Mt 24,4kk par). Ami azonban a pontos

dátum kiszámítását illeti, ezt mondja nekik (és nekünk is):

„Azt a napot viszont, vagy azt az órát senki nem tudja: sem az ég

angyalai, sem a Fiú, hanem csak az Atya egyedül... Vigyázzatok tehát,

mert nem tudjátok, hogy melyik órában jön el a ti Uratok!"(Mt

24,36.42).

A szövegösszefüggés itt félreérthetetlenné teszi, hogy a „nap és

óra" említése általában a dátum kiszámítására vonatkozik. Ezt azért

fontos hangsúlyoznunk, mert minduntalan azt állítják, hogy „a napot

és az órát" ugyan nem lehet tudni, az évet viszont igen. Jézus azonban

éppen nem ezt akarja mondani. Csak azt állapítja meg, hogy a jelek

szaporodásával jövetele közeledik. Ennek ellenére a kiszámítás min-

den lehetőségével szemben megjelenésének meglepő voltát hangsú-

lyozza, amely olyan lesz „mint a villám":

175

„Akkor, ha valaki ezt mondja nektek: íme, itt a Krisztus, vagy

amott: ne higgyétek! Mert hamis krisztusok és hamis próféták állnak

majd elő, jeleket és csodákat tesznek, hogy megtévesszék - ha lehet -

a választottakat is. íme, előre megmondtam nektek! Ha tehát azt

mondják nektek: íme, a pusztában van, ne menjetek ki! íme, a belső

szobákban, ne higgyétek! Mert ahogyan a villámlás keletről támad, és

ellátszik nyugatig, úgy lesz az emberfiának az eljövetele is. Ahol a

tetem, oda gyűlnek a saskeselyűk" (Mt 24,23-27).

A feltámadott Krisztus kijelentése is ezt hangsúlyozza, röviddel

mennybemenetele előtt. Amikor a tanítványok megkérdezik: „Uram,

nem ebben az időben állítod fel újra a királyságot Izraelnek?", így

felel nekik: „Nem a ti dolgotok, hogy olyan időkről (knonousz) és

alkalmakról (kairousz) tudjatok, amelyeket az Atya a maga hatalmába

helyezett. Ellenben erőt kaptok, amikor eljön hozzátok a Szentlélek,

és tanúim lesztek Jeruzsálemben, egész Júdeában és Samáriában, sőt

egészen a föld végső határáig" (Csel 1,6-8). A tanítványok tehát ne

spekuláljanak üdvtörténeti időpontokról, és ne készítsenek számításo-

kat, hanem hűségesen végezzék missziói munkájukat. Krisztus majd

csak azután jön vissza dicsőségben (vö. Mt 24,14).

Vannak persze helyek az Ó- és Újszövetségben, mindenekelőtt az

apokaliptikus iratokban, amelyekben az üdv- és a világtörténet esemé-

nyeire vonatkozó számok találhatók. Megengedik-e ezek a számok,

hogy Jézus visszajövetelének és „a dolgok jelenlegi rendszere lezárá-

sának" időpontját kiszámítsuk? Ellentmondás van-e egyrészt Jézus

idézett szavai között a végidei dátumok kiszámíthatatlanságáról, más-

részt például a Dániel és a Jelenések könyvében előforduló számada-

tok között? Vagy éppen a különböző szekták kudarcot vallott (és ké-

sőbb részben átértelmezett) számításai (nem csak az Őrtorony Társu-

latéi) azt mutatják, hogy Jézus elutasítása Jahve napjának kiszámít-

hatóságáról, saját maga visszajöveteleről stb. más bibliai (kronológiai)

kijelentésekkel egyeznek?

Ahhoz, hogy válaszolhassunk a kérdésekre, tekintsük át nagy vo-

nalakban az Őrtorony Társulat történetének legfontosabb számításait.

Mely bibliai helyek és számok szolgálnak alapul? Helyesen magya-

rázzák-e ezeket, vagy - óvatosabban fogalmazva - valóban annyira

egyértelmű-e ezek magyarázata, ahogyan az Őrtorony Társulat állítja?

176

Ők - és csak ők - találták volna meg a „rejtjelezett" végidei dátumok

magyarázatának kulcsát? Vagy önkényesen magyarázzák és kombi-

nálják a számokat, ahogyan a szektás tanítás megköveteli?

A következőkben tehát sorra veszem az Őrtorony Társulat által

„kiszámított" vagy számításaihoz alapul vett legfontosabb évszámokat

az illető bibliai helyekkel együtt, és bibliai-teológiai szempontból

értékelem őket. Nem csak „végidei", hanem „ősidéi" és más olyan

dátumokról is szó lesz, amelyek igen fontosak voltak vagy ma is azok

az Őrtorony Társulat számára. Eközben tudatában vagyok annak, hogy

e „számítások" bonyolultsága és sok bibliai szám titokzatossága miatt

sok mindent csak nagyfokú óvatossággal lehet kijelenteni.

Kr. e. 4028/4026: Ádám teremtése"

A Kr. e. 4028. vagy 4026. év (az Őrtorony Társulat jobban szereti

az „i. e." rövidítést) Ádám teremtése évének számít Jehova Tanúinál.

Ez nem mindig volt így -, Charles Taze Russell száz évvel korábbra

(i. e. 4128) helyezte ezt az időpontot, ami már önmagában mutatja egy

ilyen kronológia nehézségeit. Jehova Tanúi számára Ádám teremtésé-

nek azért van jelentősége, mert ezzel egy 6000 éves korszaknak kellett

elkezdődnie, amely a mi korunkban ér véget, és az ezeréves biroda-

lomba (a hetedik évezredbe) megy át.

Hogyan jutott az Őrtorony Társulat ehhez a dátumhoz? Úgy, hogy

a Biblia nemzetségtáblázataiból és más kronológiai adataiból minden

évszámot összeadott. így például „Az igazság szabaddá tesz titeket"

című Őrtorony-iratban egész oldalas táblázatok találhatók évszámok

felsorolásával „a bibliai kronológia" alapján. „Időmérés napjainkig"

címmel a következőket fejtegetik:

„Ádám teremtésétől az özönvízig... lMózes 5:3-29; 7:6 szerint

1656 év volt... Az özönvíz kezdetétől Isten szövetségéig Ábrahámmal

Kánaánban ... lMózes 11:10-32 és 21:1-7 tudósítása szerint 427 év"

(147k).

Ezekután hiányosabbak lesznek az adatok, és egymástól távol lévő

helyeket kell lóugrással kombinálniuk, mindenekelőtt 2Móz 12,40-43;

4Móz 1,1; 10,llk; 12,16; 13,-130; lKir 6,lk; ll,42k; 2Krón 12-36;

Csel 13,9-22; Gal 3,17. Ezen és más helyek kombinációjával az Őrto-

177

rony Társulat „Ábrahám szövetségétől a Kr. e. 1. év végéig ... 1945

évet" számol. így „Ádám teremtésétől a Kr. e. 1. év végéig ... 4028

év" adódik, és „a Kr. u. 1943. év végéig ... 5971 év". Az 1943-ban

megjelent könyv szerzői ezekután így summázzák: „így tehát közel

vagyunk a hatezer éves emberi történelem végéhez" (148 kk). Követ-

kezésképpen ez 1975-ben fog véget érni (ld. alább).

1980-ban, amikor Jehova Tanúinak bibliai lexikona német nyelven

is megjelent, már túl voltak ezen a „mágikus" dátumon. Ádám terem-

tését itt a Kr. e. 4026. évre tették, és a fentiekhez hasonló kronológiai

számítások után további kommentár nélkül megállapítják: „Ádám

teremtésétől i. sz. 1981-ig összesen 6006 év...) (Segítség a Biblia

megértéséhez, 258. o.).

Bár ezáltal a Kr. e. 4028-as, 4026-os vagy 4126-os időpont az Őr-

torony Társulat számára a millennium elmaradása miatt (sem 1874-

ben, sem 1975-ben nem jött el) megint háttérbe szorult, mégis meg

kell vizsgálnunk azt az alapvető kérdést, hogy lehetséges-e hiánytalan

bibliai kronológia Ádámig, sőt a világ teremtéséig, és a Szentírásnak

szándékában áll-e ilyet nyújtani?

Először is semmiképpen sem szeretném kétségbe vonni, hogy a

Biblia kiváltképpen történeti érdeklődést feltételez és ébreszt. Isten

térben és időben cselekszik, ezáltal pedig a történelemben. Ő kormá-

nyozza a világ- és az üdvtörténetet. Ő küldte el Fiát, „amikor betelt az

idő" (Gal 4,4). Jövetelét egy nemzetségtáblázatba illeszti, amely

Ádámig megy vissza (Lk 3,23-28). Igen, sőt életkorokat és időtarta-

mokat is megad (lMóz 5,3-32); 11,10-26 stb.). Isten tehát semmikép-

pen sem valamiféle elkülönült lény valamilyen felettes történés törté-

nelem nélküli világában, ahogyan azt némelyik vallás és filozófia

képzeli.

Isten és cselekvése történetiségének ez a hangsúlyozása Jehova

Tanúi érvelésének középpontja. A probléma ott kezdődik, hogy az élő

Istennek a történelemben adott kinyilatkoztatását olyan merev séma-

ként félreértelmezik, amely számokat ad a kezükbe bizonyos időpont-

ok meghatározásához. Az ilyen eljárás megrabolja Isten elevenségét.

„Apokaliptikus számítógépbe" (Kürt Hutten) szereli, ahol semennyi

helyet nem hagy szabad és kiszámíthatatlan működésének (ld. fel-

jebb).

178

Az, hogy Isten nem szándékozott kinyilatkoztatásában olyan idő-

számítást bátorítani, amilyet az Őrtorony Társulat megkísérel, már

pusztán abban is megmutatkozik, hogy a kronológia semmiképpen

sem állítható össze annyira hézagmentesen, amennyire Jehova Tanúi

képzelik. Érvelésükben óvatosan megjelennek a gyenge pontok is,

amikor ezt mondják a bibliai lexikonban:

„Az izraeliek Kánaánba való bevonulása és a bírák kora közötti idő

hosszát nem mondják meg közvetlenül, de logikai következtetésekkel

kinyomozható" (Segítség a Biblia megértéséhez, 261. o.).

Az ilyen „logikai következtetések" - a bibliai kronológiára ez

mindenestől érvényes - egészen különböző eredményekre vezettek a

számításokban, és határozottan rámutattak a kronológiában lévő héza-

gokra. Ezt már a Russell és utódai közötti összehasonlítás is nyilván-

valóvá teszi, hiszen számításaik, mint említettük, Ádám teremtését

illetően 100 évvel különböznek. Nem csak Jehova Tanúi számolták,

hanem James Ussher (1581-1656) ír érsek és a zsidók is. Ussher arra

az eredményre jutott, hogy a föld teremtése Kr. e. 4004. október 23-án

délelőtt 9 órakor történt, az emberé pedig a rákövetkező hetedik napon

(vö. Clark 1985, 20. o.; Wiskin 1994, 24. o.). A zsidó naptár (ennek

kellene - az Ószövetség tartalma alapján - a leghitelesebbnek len-

nie!), amely szintén a világ és Ádám teremtésével kezdve számol, a

Kr. e. 3760. évet tekinti nulladik évnek. A 6000-et csak a keresztyén

időszámítás szerinti 2240-ben éri el (tehát semmiképpen sem 1874-

ben vagy 1975-ben).

A Mózes első könyvében és az evangéliumokban szereplő nemzet-

ségtáblázatok (ezek nélkülözhetetlenek a számításokhoz) pontosabb

vizsgálatával néhány olyan megfigyelés adódik, amelyek alapján le-

hetetlennek tűnik a hézagmentes kronológia:

a) Eltérések vannak a maszoréta szöveg és a Septuaginta között az

ősatyák felsorolásában és életkorában. A Septuaginta például lMóz

11,12-ben Arpaksad és Selah közé Kainan (Kénan) nevét is beilleszti,

akivel (a legjobb kéziratok szerint Lk 3,36-ban találkozunk újra.

Ezenkívül „gyanús ... a Septuaginta egyes kronológiai eltéréseinek

szabályossága a maszoréta héber szöveggel szemben (mindannyiszor

100 év)", és a Septuaginta alkalmazkodására utalhat az egyiptomi

Manetosz kronológiájához. „A maszoréta szöveg szerint Ábrahám az

179

Ádám születése utáni 1948., a Septuaginta szerint a 3312. évben szü-

letett. A Septuaginta tehát további 1364 évet 'ajándékoz'!" (Wiskin

1994, 30kk). Melyik a helyes kronológia: a maszoréta szövegé vagy a

Septuagintáé-e, amelyet Lukács (de Russell is) nyilvánvalóan használt

(ld. a Krónikák könyveinek nemzetségtáblázatait is)?

b) A ,,nemz"(jálad) szónak nem feltétlenül apa-fiú viszonyát kell

jelentenie a nemzetségtáblázatokban, hanem több nemzedéket is át-

ugorhat. így például Mt 1,8 szerint „Jórám nemzette Uzziást", 2Krón

21kk-ből azonban az következik, hogy Uzziás Jórám ükunokája volt.

Hasonló helyzet más rokoni viszonyok esetében is elképzelhető, így

tehát szintén lehetetlenné válna a hézagmentes kronológia. Jézus Mt

1,1-17 szerinti nemzetségtáblázata kimutathatóan csak bizonyos ősö-

ket választ ki, másokon pedig átlép (Lk 3,23-28-hoz hasonlóan).

Sámuel Külling (2/1992) találóan mutat rá, hogy a nemzetségtábláza-

tok az ígéretek hordozóit akarják dokumentálni, akiken át az üdvtörté-

net vezet, nem pedig matematikai pontossággal az időtartamokat.

Vannak tehát nyitott kérdések a bibliai kronológiában. Emiatt nem

lehetséges a hézagmentes dátumozás, és a Biblia szerzőinek nem is

állt szándékában. Az időmeghatározási kérdésekkel kapcsolatos szá-

mos hézag miatt Richárd Wiskin: „Das biblische Altér der Erde" (=A

fold bibliai kora) című tanulmányfuzetében arra következtet: „Mind-

addig viszont, amíg vannak ilyen nyitott kérdések, mindazok előtt,

akik abszolút megbízhatónak tekintik a Bibliát minden kijelentésével

együtt, egy dolognak világosnak kell lennie: azokat a kísérleteket,

amelyek bibliai adatok alapján pontosan ki akarják számítani a föld

korát, óvatos józansággal kell kezelnünk (1994, 33. o.). Ugyanez ér-

vényes „Ádám teremtésére", valamint a további események időpontjá-

ra is.

Kr. e. 607/606: JK nemzetek idejének kezdete"

A Kr. e. 607. vagy 606. év (attól függően, hogy - mint Russell -

hibásan egy nulladik évet is számolnak-e vagy sem; az Őrtorony iro-

dalomban mind a két szám előfordul, a maiban azonban már csak a

Kr. e. 607), további fontos kiindulópont a végidei számításokhoz.

Jehova Tanúi ezektől az évektől számítják „a pogány ok idejének",

180

illetve „a nemzetek idejének" kezdetét, amelynek 2520 év után 1914-

ben kellett véget érnie (az 1914-es évről és a további számításokról ld.

alább). Kr. e. 607-ben vagy 606-ban hódította volna meg Nebukad-

neccár babiloni király Jeruzsálemet, és a zsidóknak Cidkijjá király

alatt száműzetésbe kellett vonulniuk. így olvasunk erről Rutherford:

„Isten hárfája" című írásában:

„Kr. e. 606-ban taszították le Cidkijját a trónról. Ekkor fogolyként

Babilonban vitték, és utána Nebukadneccár megalapította az első uni-

verzális birodalmat a földön; innen számítódik a nemzetek ideje. A

nemzetek idejét az írás szigorúan hét szimbolikus, mindannyiszor 360

éves szakaszra, együttesen 2520 évre korlátozza. Mivel ez az időszak

Kr. e. 606-ban kezdődött, szükségszerűen Kr. u. 1914-ben kellett vé-

get érnie" (230. o.).

Az őrtorony Társulat úgy jut a Kr. e. 607-es vagy 606-os dátum-

hoz, hogy Círusz perzsa király valószínűleg Kr. e. 538-ban vagy 537-

ben kiadott rendeletéből indul ki, amely lehetővé tette a zsidók visz-

szatérését a fogságból. Bizonyos helyekre - például Jer 25,8kk; Dán

9,2 és 2Krón 26,20k - való hivatkozással azután a Kr. e. 538-hoz vagy

537-hez hozzáad hetven évet. 537 plusz 70 azután Kr. e. 607-et ad ki

(vö. Segítség a Biblia megértéséhez, 258. o., 270 k.). Ez a konstrukció

azonban tarthatatlan.

Sokféle régészeti bizonyíték alapján történetileg kifogástalanul

megállapítható, hogy bár Nebukadneccár háromszor foglalta el Jeru-

zsálemet (Kr. e. 605, 597 és 587), a város végső elfoglalása és lerom-

bolása, továbbá a zsidók fogságba vitele csak' 587-ben történt (és az

Őrtorony meghatározása szerint ekkor kezdődött el „a nemzetek ide-

je"). Cidkijjá, Júda utolsó királya, akit a babiloni fogságba hurcoltak,

csak Kr. e. 597-től uralkodott. Kr. e. 608-597 között Jójákin volt Júda

uralkodója. A babiloni fogság tehát nem hetven, hanem csak ötven

évig tartott. Ezekről az időpontokról a történeti és a teológiai kutatás-

ban messzemenő egyetértés uralkodik (vö. Donner 1986,371. o.; Stoll

1987,71kk; Maier 1982,67kk).

Az Őrtorony Társulat bibliai lexikonának „kronológia" szócikke a

leghosszabb cikk az egész műben. Észrevehető, milyen görcsösen

próbálja megvédeni a(z anonim) szerző a Kr. e. 607-es dátumot -,

kizárólag a visszavezetés imént említett érvével.

181

Azt, hogy az Őrtorony Társulat kronológiai adatai - és közöttük a

központi jelentőségű Kr. e. 607 vagy 606 - mennyire mesterkéltek és

agyaglábakon állók, maga a szócikk szerzője vallja be. Ez pedig nem

más, mint Frederick Franz-nak, az Őrtorony Társulat hosszú időn át

volt fóideológusának unokaöccse, a Vezető Testület többször említett

egykori tagja, Raymond Franz. „A lelkiismereti konfliktus" című

könyvében így emlékszik vissza:

.Abszolút semmit nem találtunk, ami a Kr. e. 607. évet igazolta

volna. Minden történész húsz évvel későbbi dátumra utal. Csak a 'Se-

gítség...'-könyv 'régészet' címszaván dolgozva tudatosult bennem,

hogy Mezopotámia területén számos, a régi Babilonból származó

ékírásos égetett agyagtáblát találtak. Egyetlen tábla sem tartalmaz

semmiféle utalást arra, hogy az újbabiloni birodalom (Nebukadneccár

uralkodása is ide tartozik) elég hosszú ideig fennállt volna ahhoz,

hogy ebbe Jeruzsálemnek szerintünk i. e. 607-ben történt lerombolása

beleférjen. Minden 20 évvel rövidebb időre utalt" (Franz 1991,32k).

Az Őrtorony-kronológia egykori apologétájának megsemmisítő

önkritikus ítélete után még az a kérdés marad: Mi a helyzet azokkal a

szentírási helyekkel, amelyek a babiloniak uralma nyomán hetven évi

szolgaságról vagy pusztulásról szólnak?

Az alapvető textus, amelyre más helyek (például Dán 9,2) hivat-

koznak, Jeremiás próféta ítéletről szóló prédikációja Jer 25-ben. Je-

remiás „Jójákim negyedik évében" (1. v.). tehát körülbelül Kr. e. 605-

ben tartotta ezt a prédikációt. Bár „Júda egész népéhez és Jeruzsálem

minden lakójához" fordul (2. v.) , a környező népek sorsáról is beszél

(9. v.). így hangzik:

„Azért ezt mondja a Seregek Ura: Mivel nem hallgattatok beszé-

demre, elhozatom észak valamennyi népét - így szól az ÚR -, meg

szolgámat, Nebukadneccart, Babilónia királyát. Rázúdítom őket erre

az országra, lakóira és valamennyi szomszédos népre. Kiirtom őket,

megborzadnak és felszisszennek latrukra, mert örökre romhalmazzá

teszem őket. ... Ez az ország szörnyű romhalmazzá lesz, és ezek a

népek Babilónia királyának fognak szolgálni hetven esztendeig.

De ha majd eltelik a hetven esztendő, megbüntetem Babilónia ki-

rályát és népét - így szól az ÚR -, meg a káldeusok országát bűnei

miatt, és pusztává teszem örökre" (Jer 25,8-9. 11-12).

182

Jer 25,17kk számos népet felsorol, amelyekre Isten kiönti „harag-

jának serlegét". A felsorolás így ér el csúcspontjára: „A föld minden

országát" (26. v.) éri, vagyis az akkor ismert területeket.

A szövegből tehát az adódik, hogy a szolgaság „hetven éve" sem-

miképpen sem egyedül Júdára, hanem „a körülöttük élő népekre"

\ (többesszám!) vonatkozik, amelyek Babilon átka alá kerültek. Ezáltal

tehát nem kényszerít a hetven évnek Jeruzsálem lerombolásától való

számítására, hanem sokkal inkább Nebukadneccar hódító hadjáratai-

nak kezdetétől az új babiloni birodalom végéig. Ha ezt tesszük, akkor

az idő körülbelül Kr. e. 612-től (a babiloniak győzelme az asszírokon,

Ninive bukása) vagy 605-től (Nebukadneccar győzelme Nékó egyip-

tomi fáraón Karkemisnél) Kr. e. 539-ig (Círus perzsa király győzelme

Babilon felett) tart, tehát mintegy hetven év.

Egyes helyeken persze, például Dán 9,2-ben vagy 2Krón 36,20kk-

ben arról van szó, hogy Jeruzsálem és Júda földje „nyugodni fog a

pusztulás alatt, teljes hetven évig". Nem lehet, hogy ez mégiscsak

hetven évi száműzetésre - és ezzel együtt Kr. e. 606-ra vagy 607-re -

utal? (így érvel az Őrtorony Társulat bibliai lexikona, „Segítség a

Biblia megértéséhez, 279. o.) Úgy gondolom, hogy semmiképpen sem

kényszerítő erejű ez a következtetés. Hiszen Círus rendelete, amely

feltehetően Kr. e. 538-ban vagy 537-ben kelt, a zsidóknak megengedte

ugyan a hazatérést és a templom felépítését, de nem vetett véget egy

csapásra az ország és a templom pusztulásának. Sokkal inkább arról

van szó, hogy az 537 utáni években hosszas újjáépítés következett,

sok ellenállással és visszaeséssel (ld. Ezsdrás könyve). Jeruzsálem és

a templom, mint vallási központ újjáépítése Ezsd 6 szerint csak a per-

zsa Dárius király alatt gyorsult fel és fejeződött be -, és csak azután

lett vége a „hetven évi pusztulásnak" (Ezsd 6,6kk; vö. Zak 7,1-6),

tehát körülbelül Kr. e. 515-ben (a templomszentelés éve), amikor is a

„pusztulás" fizikai és lelki értelemben véget ért. Ez pedig majdnem

pontosan hetven év a lerombolás bizonyosan Kr. e. 587-es dátuma óta.

A „70-es" szám tehát nem a zsidók babiloni száműzetésének idő-

tartamát (Kr. e. 587-538/537), hanem egyrészt sok nép babiloni el-

nyomását (kb. Kr. e. 612-538), másrészt a Jeruzsálem és a templom

lerombolásától az újjáépítésig és a templom felszenteléséig eltelt időt

jelenti (Kr. e. 587-515). Az Őrtorony Társulat kronológiájához tehát,

183

amely össze-vissza keveri a vonatkozó bibliai helyeket, semmiféle

támpontot nem nyújt.

1914: Az aratási idő vége vagy kezdete?

Az 1914-es évnek továbbra is központi szerepe van Jehova Tanúi-

nak számításaiban. Amint már a „Történetük" című részben említet-

tem, a Russell által megjósolt események elmaradása miatt radikálisan

átértelmezték. Míg Russell évtizedeken át a földi kormányzatok végét

és Krisztus királyságának földi felállítását várta 1914-re, 1914 után ő

is majd követői is a mennybe helyezték Krisztus trónralépését, és az

első világháborút annak jeleként értelmezték, hogy a Sátán ekkor

hullott le az égből. 1914 tehát többé nem az aratási idő vége, hanem a

kezdete, amelyre az ítélet fájdalma és az „utolsó nemzedék" jelenléte

jellemző.

Azt, hogy 1914 után milyen kimagyárazásra és átértelmezésre volt

szükség a „komoly bibliakutatók" részéről, Franz Stuhlhofer történész

„Charles Taze Russell - der unbelehrebare Prophet" (=Ch. T. Russell

- a javíthatatlan próféta) című könyvében részletesen dokumentálta

(90kk). Különböző „kerülőutakat" ír le a „be nem teljesedett próféci-

ákkal" kapcsolatban, például a „próféciák" relativizálása vagy átér-

telmezése elmaradásuk után annak állítása, hogy az „Őrtorony" olva-

sói túl sokat vártak és félreértették a „próféciákat", a prófécia látha-

tatlan beteljesülésének állítása, sőt néha még a tévedés beismerése is.

Stuhlhofer így summázza „1914"-gyel kapcsolatban:

„Russell... egy sor konkrét előrejelzést tett 1914 előtt. Ezek az elő-

rejelzések mindenestül félresiklottak; egyes esetekben semmi sem tör-

tént, máskor meg éppen az ellenkezője. Russell úgy gondolta, hogy az

armageddoni csata már el is kezdődött, és 1914-től világszerte béke

fog uralkodni. Ehelyett olyan heves háború tört ki 1914-ben a nemze-

tek között, amely boldog békeidővé tette a megelőző évtizedeket" (90.

o.).

Az 1986-ban kiadott, revideált „Igazi béke és biztonság - hogyan

találhatod meg?" című Őrtorony-irat kitér erre a paradox helyzetre és

annak értelmezésére:

184

„Első pillanatra talán szokatlannak tűnik, hogy éppen egy példa

nélküli háború jellemezte a földön Krisztus trónra emelését. De ne

feledjük, hogy 'a világ uralkodója' Sátán, az Ördög (János 14:30). Ő

nem szerette volna azt látni, hogy Isten Királysága irányítja a föld

ügyeit. Hogy elterelje a figyelmet a Királyságról [sic! L. G.], olyan

háborúba vezette az embereket, amelyben a szuverenitásra irányuló

saját igényeiket kívánták támogatni. ... 'Háború tört ki az égben...a

nagy sárkányt, az Őskígyót, akit Ördögnek és Sátánnak neveznek, aki

az egész lakott földet félrevezeti; levetették őt a földre és az angyalait

vele együtt levetették.'... (Jel 12:3-12)." (74. o.)

Hogyan magyarázta 1995-ig az 1914-ben történteket az Őrtorony

Társulat? Először is az 1968-ban kiadott „Az igazság, mely örök élet-

hez vezet" című iratból idézek:

„Arról az időről, amelyben most élünk, a Biblia mint az 'utolsó na-

pokról^1, vagy a 'vég idejéről' beszél. (2Tim 3:1; Dán 11:40) A tények

azt mutatják, hogy ez egy meghatározott ideig tartó időszak, amelynek

kezdete és vége pontosan meg van határozva. Elkezdődött 1914-ben,

amikor Isten Jézus Krisztust a mennyben királyként trónra emelte. S

véget ér akkor, amikor Isten a dolgok e jelen gonosz rendszerét meg-

semmisíti. ...

Mikor fogunk már ott tartani? Isten Fia, Jézus Krisztus adja meg a

választ. Miután felhívta a figyelmet arra a sok dologra, melyek mu-

tatják, hogy 1914 óta 'a vég idején' élünk, ezt mondta: 'Semmiképpen

nem múlik el ez a nemzedék, míg mindezek a dolgok meg nem történ-

nek.1 (Máté 24:34, ÚV) Melyik nemzedékre gondolt?

..."Ezek a dolgok' azok az események, amelyek 1914 óta már meg-

történtek, s amelyek még megtörténnek egészen e gonosz rendszer

végéig (Mt 24:33)...

Ez azt jelenti, hogy már csak rövid idő van hátra, mielőtt eljön a

vég!" (94k).

1968-ban írták le ezeket a mondatokat, amikor azok, akik 1914-ben

fiatalok voltak, már a hetedik évtizedüket taposták. Időközben (25-30

évvel később) az Őrtorony Társulat az „1914-es" tétele miatt egyre

inkább lépéskényszerbe került, mivel ma már alig él valaki az akkori

nemzedékből. Egy ideig azzal segítették ki magukat, hogy egyre lej-

jebb szállították az akkor élők korát, és így nyertek néhány évet. így

185

az 1984 május 1-jei Őrtoronyban elhagyták a tudatos érzékelést, mint

feltételt, és az 1914-es határidőt az akkor született csecsemőkre vo-

natkoztatták:

„Ha Jézus ilyen értelemben használta a 'nemzedéket', mi pedig

1914-re alkalmazzuk, akkor e nemzedék csecsemői most 70 évesek

vagy idősebbek."

Találóan jegyzi meg Raymond Franz az ilyen (át) értelmezésről:

„Minden évvel persze egyre nehezebb ezt a tant és minden hozzá

kapcsolódó igényt fenntartani. 1984-ben 70 év telt el 1914 óta. Egy-

szer majd az 1914-es 'nemzedékre' vonatkozó tanítást már nem lehet

anélkül fenntartani, hogy el ne veszítse minden hitelét" (Franz 1991,

330. o.).

1995 óta az Őrtorony Társulat valóban ejtette az 1914-es nemze-

dékről szóló tant, ami persze nem jelenti azt, hogy maga az 1914-es év

is elveszítette volna jelentőségét az Őrtorony Társulat számára (ld.

alább). Ezért most egy kicsit részletesebben foglalkozunk ezzel az

évszámmal.

Jehova Tanúinak „1914-tételével" kapcsolatban a következő kér-

déseket kell feltennünk: Valóban fenntarthatók-e azok a számítások,

amelyek az „1914-es" dátumhoz vezettek? Továbbá: Mi a „genea"

fogalom jelentése Mt 24,34-ben, amelyet az Őrtorony Társulat „gene-

ráció"-nak fordít, és - többféleképpen - az „1914-es nemzedékre"

vonatkoztat?

Hogyan jut az „1914-es" dátumhoz az Őrtorony Társulat? Abból

indul ki, hogy Kr. e. 6071606-ban Jeruzsálem Nebukadneccar általi

lerombolásával véget ért Izrael teokratikus mintauralma, és elkezdő-

dött „a nemzetek ideje". A Kr. e. 607/606 tehát a kiindulási pont, ez-

zel kezdik számításaikat. Utána azt kérdezik, hogy meddig tart „a

nemzetek ideje". A válasz Dán 4-ben található, ahol Dániel Nebukad-

neccar álmát magyarázza. Itt olvasható:

„Száműznek téged az emberek közül, a mezei vadak közt tanyázol,

füvet eszel, mint az ökrök, és az ég harmatja áztat. Hét időszak telik

így el fölötted, amíg el nem ismered, hogy a Felséges uralkodik az

emberek királysága fölött, és annak adja azt, akinek akarja" (Dán

4,22).

186

A „hét időt" tehát „a nemzetek idejével" magyarázzák. Hogyan

törhető meg azonban évszámokkal ez a „hét idő"? Ennek megvála-

szolásához a Jelenések könyvéhez „ugranak", ahol „három és fél idő-

ről" van szó. Az eljárás folytatását az „Igazi béke és biztonság - Ho-

gyan találhatod meg?" című Őrtorony-iratból vett alábbi idézet vilá-

gítja meg:

„A Jelenések 11,2.3 azt mutatja, hogy 1260 nap egyenlő 42 hónap-

pal, vagy három és fél évvel. A Jelenések 12,6.14. verse ugyanannyi

napot (1260 napot) említ, de úgy utal rájuk, mint 'időre [1], időkre [2]

és fél időre^1 vagyis három és fél 'időre^1. Ezen idők mindegyike 360

napból áll (3 1/2 x 360 = 1260). Ezen prófétai 'idők' minden napja egy

egész évet tesz ki, annak az elvnek alapján, amely szerint: 'egy napot

egy esztendőért' (4Móz 14,34; Ez 4,6). A 'hét idő' tehát 2520 évnek (7

x 360) felel meg. I. e. 607 őszétől számítva, amikor Isten előképes

királyságát Júdában Babilon leigázta, a 2520 év i. sz. 1914 őszéhez

vezet el bennünket (606 1/4. + 1913 3/4 = 2520). Ez volt az az év,

amikor 'a világ királysága' Jézus Krisztus kezébe adatott (72k).

Bármennyire is következetesnek tűnik első pillantásra ez a számo-

lóművészet, a vele szemben felhozható kifogások igen súlyosak. Csak

a leglényegesebb négyre szorítkozom:

1. Nebukadneccar nem Kr. e. 607/606-ban, hanem 587-ben rom-

bolta le Jeruzsálemet (ld. feljebb). így hamis a kiindulópont -, vele

együtt az eredmény is.

2. A Dán 4-ben szereplő „hét idő" Őrtorony Társulat szerinti ma-

gyarázata puszta allegorizálás. Semmi más nem derül ki a szövegből

azon kívül, hogy Nebukadneccart „hét időn" át gyötri valamilyen

elmebetegség, és mindaddig elveszik tőle a királyságot, amíg fel nem

ismeri, hogy egyedül „a Felséges uralkodik az emberek királysága

fölött, és annak adja azt, akinek akarja" (vö. Dán 4,13.22). Dán 4 nem

magyarázza meg közelebbről a „hét időt", de a Septuaginta és

Josephus (Antiquitates [=A zsidók története] X 216) alapján elfogad-

ható, hogy „hét évről" van szó. Feltűnő, hogy a „hét idő" mennyire

Nebukadneccar sorsához kapcsolódik, így az ezen túlmenő magyará-

zat rendkívül ingatag talajon áll: „... hét időszak teljék el így fölötte

..." (13. v.); „A Felségesnek az ítélete ér utol téged, uram, király! (21.

187

v.); „Hét időszak telik el így fölötted..." (22. v.); „Mindez megtörtént

Nebukadneccar királlyaV (25. o.).

A Jel 12,14-ben szereplő összesen „három és fél idő" (szó szerint:

„ideig, időkig és idő feléig" - a kiadó) is minden valószínűség szerint

szórói-szóra „három és fél évnek" értendő, amit a párhuzamos jelölé-

sek: „42 hónap" és „1260 nap" (Jel 11,2k; 12,6) még hangsúlyoznak

is. Mint feljebb már bemutattam, feltehetően a nyomorúságnak az

Antikrisztus uralma miatti idejére vonatkozik, amely hét (2x3 1/2)

évig tart. Az, hogy az Őrtorony Társulat Nebukadneccar közelebbről

nem jellemzett „hét idejét" kapcsolatba hozza a Jelenések könyvének

„három és fél idejével", a „lóugrásos" módszer tipikus példája, amely

összefüggésükből kiragadja és önkényesen kombinálja az igéket.

d) Ugyanez vonatkozik a Jel 11,3-ban és 12,6-ban szereplő „1260

nap" „1260 évként" való magyarázatára. A „napok" „évekkel" való

magyarázata teljesen nyilvánvalóan ellentmond az „1260 nap" és a Jel

ll,2k-ben szereplő „42 hónap" párhuzamának, továbbá az ott leírt és

időben szűkre szabott eseményeknek (mégha az egész Jelenések

könyvét allegorikusán is értelmezzük, ahogyan Jehova Tanúi teszik;

erről majd később részletesebben). Mindenekelőtt azonban a Bibliá-

ban semmiféle ilyen általános érvényű alapelv nincsen, miszerint „egy

nap egy év'\ hanem csak bizonyos helyzetekben alkalmazza ezt az

eljárást, ilyenkor - éppen 4Móz 14,34-ben és Ez 4,5k-ben - világosan

jelzi is. Ezzel szemben Jel 11-12-ben sehol semmi utalás nincsen erre

az „alapelvre", tehát nincs rá ok, hogy a „napokból" „éveket" csinál-

junk. A 2Pt 3,8-ban szereplő kijelentés is: „... az Úr előtt egy nap any-

nyi mint ezer esztendő..." a közvetlen szövegösszefüggés része. Tü-

relemre kell intenie és vigasztalnia a Krisztus visszajövetelére váró

gyülekezetet. Hamis lenne absztrakt szabályt csinálva belőle Jel 11-

12-re alkalmazni.

Az elmondottak alapján az 1914-es év nem tartható. Ezzel a „gene-

ráció" kérdése is magától feleslegessé válik, vagyis hogy azok-e, akik

tudatosan érték meg 1914-et (korábbi változat), vagy pedig azok-e,

akik akkor születtek (későbbi változat, a legújabbat ld. alább). Mégis,

a teljesség kedvéért szeretnék kitérni a Mt 24,34-ben szereplő

„genea" kifejezésre, amely e tan alapjául szolgál.

188

Az „Újszövetségi Teológiai Szótár" a „genea" következő jelenté-

seit nevezi meg az általános görög szóhasználatban: ,JSzületés, szár-

mazás ... utódok... nemzetség, közös származással kapcsolatban ...

nemzedék, mint időmeghatározás, emberi életkor ... korszak is. Az

Újszövetségben a „genea" „időszak, szakasz ... fajta értelmében for-

dul elő, de a „legtöbbször a kortársakat" jelenti. Az „ez a nemzetség"

(„hé genea auté") fordulat „mindenekelőtt időben értendő". „Azon-

ban mindig elítélő mellékjelentése" van, így a „gonosz nemzedék", a

„házasságtörő nemzedék" vagy a „hitetlen nemzedék" (ThWNT

1/1933, 660k). Jézus ebben az értelemben gyakran zsidó kortársaira

vonatkoztatja, akikhez először küldetett (Mt 15,24), akik jelt kívánnak

tőle (vö. lKor 1,22), és akik elvetik mint a megmentőt (vö. Mt

12,38kk; 16,4; 17,17; Mk 9,19.stb.).

E sokféle jelentési lehetőség mutatja, milyen nehéz Mt 24,34-ben

pontosan meghatározni a „genea" fogalmát. Az emberi nem (emberi

faj) általában? „A zsidók nemzetsége" általában? Vagy kifejezetten

Jézus zsidó kortársai! Az utolsó nemzedék Jézus visszajövetele előtt?

A fentiek alapján arra a magyarázatra hajlok, hogy az „ez a nem-

zedék" Mt 24,34-ben a Jézus korabeli zsidó népre vonatkozik. Ezt

még az is aláhúzza, hogy Jézus előtte a „fügefáról" beszél, amely a

Szentírásban mindig Izraelt szimbolizálja (Mt 24,32k; vö. lKir 5,5;

Mt 21,19k; Lk 13,6kk; Jn l,48kk). Gerhard Maierrel és más egzegé-

tákkal együtt az .a véleményem, hogy Mt 24par-ben egy távoli és egy

közeli prófécia van egymás mellett. A két szál, ill. perspektíva egy-

másba fonódik.

„Az egyik szál a még meglévő templomtól a templom lerombolá-

sáig fut, a templom meggyalázásán és Júdának a rombolás okozta

nyomorúságán át. A második szál a templom lerombolásával indul, és

Jézus visszajöveteléig fut. Ekkorra világszerte ínség, üldözés, hamis

próféták, a népek missziója, végső nyomorúság, kozmikus változások

és a gyülekezet egyesülése a visszatérő Jézussal lesz meghirdetve. Az

elsőt Izrael, a másodikat a népek távlatának nevezhetjük" (Maier

II/1980,267. o.).

Jézus tulajdonképpen a tanítványok két (vagy három) különböző

kérdésére válaszol. Első válasza a jeruzsálemi templom lerombolására

189

vonatkozik, hiszen az Olajfák hegyéről ezt láthatta maga előtt tanítvá-

nyaival együtt.

,Amikor Jézus kijött a templomból, és tovább akart menni, oda-

léptek hozzá tanítványai, hogy megmutassák neki a templom épületeit.

O azonban így szólt hozzájuk: 'Hát nem látjátok mindezt? Bizony

mondom nektek: nem marad itt kő kövön, amit le ne rombolnának.'

Amikor Jézus az Olajfák hegyén ült, odamentek hozzá tanítványai

külön, és ezt kérdezték: "Mondd meg nekünk: mikor lesz ez, (első

kérdés) és mi lesz a jele a te eljövetelednek és a világ végének?" (má-

sodik és harmadik kérdés).

Az első kérdésre véleményem szerint Jézus világos választ adott:

„...nem múlik el ez a nemzedék addig, amíg mindez meg nem törté-

nik." A közeli beteljesedés Jeruzsálem és a templom lerombolásával a

római seregek által Kr. u. 70-ben megtörtént -, ezt a betelj esedést érte

meg „ez a nemzedék", amely megmentőjét, Jézus Krisztust keresztre

feszítette.

R. Franz „A lelkiismereti konfliktus" című könyvében egy régóta

szolgáló Őrtorony-misszionárius kérdését idézi, aki erről a lehetőség-

ről szólt:

„Franz testvér, nem lehet, hogy Jézus az 'ez a nemzedék'-kel csak

az akkori emberekre gondolt, akik megérték Jeruzsálem pusztulását?

Ebben az esetben minden összeillene" (Franz 1991,210. o.).

Némileg bizonytalanná teszi ezt az értelmezést az „addig, amíg

mindez meg nem történik". Ha a „mindez" minden Mt 24-ben ábrázolt

eseményre vonatkozik (ami egyáltalán nem biztos), „ez a nemzedék"

mégiscsak megérné a végidők fejleményeit Jézus visszajöveteléig és a

világ végéig. Ekkor ugyan az „ez a nemzedék/nemzetség" az egyéb

nyelvhasználat alapján a zsidókra vonatkozna, de általában a zsidók-

ra, nem csak Jézus kortársaira. Gerhard Maier erre a magyarázatra

hajlik:

„'...ez a nemzedék/nemzetség' általában a zsidók nemzetsége. A

föld egyetlen hatalma sem irthatja ki őket. Sem a középkori zsidóül-

dözések, sem a XIX. századi oroszországi pogromok, sem a náci kon-

centrációs táborok megsemmisítő gépezete nem volt képes rá. A 'fü-

gefa' Jézus visszajöveteléig létezik" (Maier E/1980,297. o.).

190

Akár a közeli, akár a távoli várakozás a helyes -, itt mindenesetre

megint megmutatkozik, hogyan próbálnak Jehova Tanúi Izraelnek,

mint az üdvösség népének helyére lépni. Azt, hogy milyen abszurd

spekulációkhoz vezet ez a kísérlet, már láttuk.

(A magyar kiadásban nem foglalkozunk az 1874-es és az 1925-ös

évszámmal, ezekre a történeti részben már utaltunk - L. G..)

1975: „Az ezeréves birodalom kezdete"

1966-ban, Nathan Homer Knorr elnöksége és Frederick William

Franz alelnöksége idején adták ki az „Örök élet - Isten fiainak sza-

badságában" című könyvet. Ebben új végső dátumot állapítottak meg:

„Ebben a huszadik században független tanulmányt végeztek,

amely nem követte vakon a kereszténység hagyományos kronológiai

számításait, és a közzétett időtáblázat, amely ebből a független tanul-

mányból származik, i. e. 4026-ban adja meg az ember teremtésének

dátumát. E megbízható bibliai kronológia szerint 6000 év, az ember

teremtésének időpontjától kezdve 1975-tel fog véget érni, és az embe-

ri történelem hetedik ezeréves szakasza az i. sz. 1975. év őszén kez-

dődik" (29k).

A hetedik évezred azonos a millenniummal. Ezt lehetett olvasni az

„Őrtorony" 1968. augusztus 1-jei számában:

„Legfeljebb még egy pár évig tart, amíg a bibliai prófécia utolsó

része ezekről az 'utolsó napokról' be nem teljesedik, és az emberek,

akik még életben vannak, Krisztus nagyszerű ezeréves uralma által

megszabadulnak."

A millennium azonban 1975-ben sem jött el. Azt, hogy az első em-

berpár teremtésének ideje kronológiailag nem számolható ki, már

bemutattam. így az egész konstrukció kudarcra van ítélve. A korábbi

negatív tapasztalatok alapján azonban persze óvatosabbak lettek. Az

„1975-próféciára" vonatkozóan már az „Őrtorony" 1967. január 1-jei

száma ezt írta:

„Azt jelentheti. Mégsem mondjuk. Istennél minden dolog lehetsé-

ges. Mégsem mondjuk."

Az új dátum megjelölésének oka valószínűleg az a pánik volt,

amelyet a megkeresztelt hívek számának csökkenése okozott az Őrto-

191

rony Társulatnak a hatvanas évek közepén. 1964-ben még 68 236

megkereszteltet számoltak, 1965-ben 64 393-at, 1966-ban már csak

58 904-et.

„Mégis, 1966-tól, attól az évtől kezdve, amikor 1975-ből ügyet

csináltak, fenomenális lendületet vett ... a növekedés" (Franz 1991,

199. o.). Ez 1975-ig tartott. Utána, azonban először visszaesés követ-

kezett be a csalódott reménység miatt. Az Őrtorony-szervezetnek több

év kellett, amíg kénytelen-kelletlen legalább részben bevallotta téve-

dését (ld. a „Történetük" című részt).

A legújabb előrejelzések

Az 1975-ös év elteltével az Őrtorony Társulat súlyt helyez arra,

hogy már ne nevezzen meg konkrét végidei dátumot a millennium

kezdetére. Azóta inkább „időtartamokról" beszél, és az időtartamok

jellemzésére az ezeréves birodalom felállításáig a „nemzedék" szót

használja. Ebben az 1914-es év, Jézus láthatatlan mennyei trónralépé-

sének" dátuma, mint már bemutattuk, persze továbbra is jelentős sze-

repetjátszik a végső idő fejleményeinek kiindulópontjaként.

A legutóbbi időben mélyreható változás történt. Míg az Őrtorony

Társulat a „nemzedék" fogalmát évtizedekig a különböző hosszúságú

emberéletre vonatkoztatta, 1995-től ejtették ezt az elhatárolást. Ennek

egyszerű oka van: az a nemzedék, amely 1914-ben fiatal volt, vagy

legalább akkor született, 1995-ben átlépte a 80. vagy a 90. évét, és

egyre inkább kihal. Egyre nehezebb világossá tenni az Őrtorony Tár-

sulat híveinek, hogy Jézus még az 1914-es nemzedék életében látha-

tóan eljön.

Raymond Franz már 1983-ban megjelent, „A lelkiismereti konf-

liktus" című könyvében rámutatott ezekre a nehézségekre. Ebben

bemutatja, hogy vitatkozott a Vezető Testület több ülésen keresztül az

időmeghatározás kérdéséről, és hogy 1979. november 14-én az „1914-

es nemzedék" meg a vele kapcsolatos várakozások fenntartása mellett

döntött (Franz 1991, 205kk). Csak 1995-ben ejtették szükségből ezt a

tant, és józanabb állásponthoz közeledtek az időpontok meghatározá-

sának kérdésében. Az Őrtorony 1995. november 1-jei számában „Egy

kor, amelyben ébernek kell maradnunk" címmel jelent meg egy cikk,

192

amely bár általánosan nem vonta vissza Jehova Tanúinak évtizedeken

keresztül ápolt korábbi várakozásait, mégis lényeges pontokon, külö-

nösen is az időpontok kérdésében revideálta. A kihaló 1914-es nem-

zedék nehézségeit a brooklyni központ most szimbolikus magyará-

zattal fogadja -, ez gyakorlatilag azt jelenti, hogy „a nemzedék" fo-

galmának kronológiához nem kötött időbeli kiterjesztésével.

Kérdés, hogy az átlagos Jehova Tanúi hallgatólagosan tudomásul

veszik-e ezt a változtatást. Olyanoknak kell magukat látniuk, akiket

vezetőségük évtizedeken át hamis reménységgel csapott be, azaz

Krisztus látható visszajövettelének varasával egy - betű szerint értett

- nemzedéken belül. A szektaszakértő Klaus-Dieter Papé emiatt azzal

számol, hogy az Őrtorony Társulatot ez a változás „történetének leg-

nagyobb válságával fenyegeti" (Idea-Spektrum Nr 46/1995,16. o.).

A végső idő eseményeinek lefolyása

Áttekintés

Az alábbiakban először az Őrtorony Társulat nézetei szerint össze-

foglalom a végső idők eseményeinek lefolyását a legújabb (a második

világháború óta kiadott) írások alapján. Majd a lényeges kritikus

pontokra térek:

Jehova Tanúinak nézete szerint Jézus Krisztus 1914-ben láthatat-

lanul visszajött, és felállította láthatatlan királyságát a mennyben.

Ennél az eseménynél a Sátán az égből a földre vettetett, ahol káoszt és

katasztrófákat, háborúkat és nyugtalanságot okozott, amelyek egyre

sűrűsödnek, és az armageddoni csatához vezetnek. Az első világhábo-

rút erre a „sátánhullásra" vezetik vissza, és az 1914-es évet egy olyan

szakasz kezdeteként hangsúlyozzák, amelyben a katasztrófák és az

ítéletek egyre súlyosabbak lesznek, ugyanakkor az Őrtorony Társulat

hirdetői működése is nagy léptekkel halad előre. 1914 óta - állításuk

szerint - pozitív és negatív jelek teljesedtek be a világban, amelyeket

a Jelenések könyve, Mt 24par és más helyek előre megmondták.

193

Az 1988-ban kiadott „A Jelenések nagyszerű csúcspontja közel!"

című Őrtorony-könyv például 1914 óta űt világ és az Őrtorony Társu-

lat történetének minden 1914 óta lejátszódott eseményét a Jelenések

könyvének próféciáival hozza kapcsolatba. Hadd illusztráljam néhány

példával ezt a fajta „egzegézist":

„A megpróbáltatás órája ... amelynek el kell jönnie az egész lakott

földre" (Jel 3,10, ÚVF) a „komoly Bibliakutatók" első világháború

alatti szorongattatására vonatkozna, amely Joseph Franklin Ruther-

ford és a vezetőség tagjainak 1918 nyarán történt letartóztatásával érte

el csúcspontját:

„A felkent keresztényekből álló János-osztály 1918-ban - a

ílladelfíai hithű gyülekezethez hasonlóan - kénytelen volt szembenéz-

ni a 'Sátán zsinagógája^1 újkori változata részéről megnyilvánuló ellen-

állással. A kereszténység vallási vezetői, akik szellemi zsidóknak állí-

tották magukat, alattomos módon rávették az uralkodókat arra, hogy

tegyék félre az útból az igaz keresztényeket [sic - a kiadó]" (62. o.).

A Jel 11-ben szereplő „két tanút" a „felkent osztállyal „azonosít-

ják, amelynek sokat el kellett tűrnie az első világháború alatt, 1919-

ben azonban „életre kelt" (vagyis szabadon bocsátották az Őrtorony-

vezetőket):

„Micsoda megütközést kelthetett ez az üldözőikben! A két tanú

holtteste hirtelen életre kelt és újra tevékennyé lett. Bizony keserű

pirula volt ez a papság számára..." (i. m. 169. o.).

A Jel 9-ben leírt sáskahadat és lovasseregeket, amelyek az ítéletre

érett emberiséget gyötrik, Jehova Tanúival azonosítják, akik a király-

ság üzenetének hirdetésével kárt okoznak a kereszténységnek:

„Mit jelképez tehát ez a lovasság? Ahogyan a felkent János-osztály

elkezdte hirdetni, trombitaszóhoz hasonlóan, az isteni bosszúval kap-

csolatosan Jehova ítéletét, azzal a képességgel, hogy 'szúrjon' és 'árt-

son', ugyanúgy számíthatunk arra is, hogy ugyanazt az elő csoportot

használja fel Isten a 'megölésre', vagyis annak ismertetésére, hogy a

kereszténység és papsága szellemi vonatkozásban teljesen halott; Je-

hova elvetette és készen áll az örökké tartó pusztulás 'tüzes kemencé-

je' számára. Természetesen az egész Nagy-Babilonnak el kell pusztul-

nia... (i. m. 150k).

194

A Jel 6-ban és 1 l-ben szereplő „hét trombitaszót" az 1922-28 kö-

zötti Őrtorony-kongresszusokon a világhoz és a keresztyénséghez

intézett „ítéletüzenetekkel" azonosítják:

„Amikor kezdett felharsanni a hét trombitaszó, 1922-ben ... Isten

Krisztus Jézus általi Királysága a figyelem homlokterébe került és ez

nagy lendületet adott a Királyságról szóló prédikáló munkának, ami-

hez hozzátartozott mind a hét angyali trombitaszó által bejelentett

ítéletüzenetnek a prédikálása is.

A hetedik angyal trombitaszava tükröződött vissza abban is, ami t

a Bibliakutatók kiemeltek a Michigan állambeli Detroitban, 1928.

július 3O-tól augusztus 6-ig megtartott kongresszusuk alkalmával" (i.

m. 172. o.).

Az ítéletek az armageddoni csatában érik el csúcspontjukat, amely

az Őrtorony Társulat nézete szerint közel van (akkor is, ha a sokszo-

ros csalódás után ma már nem jelölnek meg konkrét időpontot; Id.

feljebb). Jehova Armageddonnál minden ellenségével leszámol (akik

persze egyúttal az Őrtorony Társulat ellenségei is). Elképzelhetetlen

vérfürdőben fognak megsemmisülni. Az 1985. február 1-i Őrtorony

így ír erről:

„Igen, patakokban fog folyni a vér, amikor Isten ítéletvégrehajtó

erői munkához látnak. A két világháború 69 millió halottja semmi

sem lesz az armageddoni háború áldozataihoz képest... Isten ítéletvég-

rehajtó erői korra és nemre való tekintet nélkül lecsapnak. Hiszen

Isten megparancsolja nekik, hogy ne tanúsítsanak irgalmasságot."

Senki sem lesz újjáteremtve, ill. nem fog „feltámadni", aki meg-

semmisül az armageddoni csatában, mivel „Jehova ellenségeiről" van

szó. Jehova ellenségei örök pusztulásra jutnak, nem pedig örök gyöt-

relemre (ld. az „Ember" című részt). Ki fogja azonban túlélni

Armageddont, ki lesz újjáteremtve, hogy örökké a mennyben vagy a

paradicsomi földön létezzen? Jehova Tanúi, mint már a „Gyülekezet"

című részben utaltunk rá, többféle csoportot különböztetnek meg:

a) Mennyei létet, az isteni teokrácia társuralkodóiként Mihály-

Krisztus vezetése alatt csak a 144 000 különleges kiválasztott, a „fel-

kentek", a „János-osztály" kap. Ők megtapasztalják az „első feltáma-

dást", vagyis az Őrtorony-elképzelés szerint a láthatatlan szellemi

testben való újjáteremtést.

195

b) Földi paradicsomi létet - miután a föld Armageddon után a

pusztulás minden nyomától megtisztul - a következők kapnak: az

armageddoni túlélők és utána született gyermekeik, a keresztyénség és

a keresztyénség előtti idő újjáteremtett győztesei (Jehova egyes tisz-

telői minden évszázadban), különösen is Jehova Tanúinak „nagy so-

kasága", amely a XX. század harmincas éveitől kezdve lett össze-

gyűjtve... Azok az emberek is életre kelnek, akiknek életükben nem

volt rá alkalmuk, hogy Jehova mellett döntsenek, és akik a millenniu-

mi próbaidő után vagy örök életet kapnak, vagy megsemmisülnek.

Mindezek az emberek új fizikai, anyagi testtel léteznek a földön.

A második feltámadás (ill. újjáteremtés) azokra vonatkozik, akik

kiállják a próbát, ez az „életre való feltámadás". Azok, akik nem áll-

ják ki, „ítéletre való feltámadásként" élik meg újjáteremtésüket. Jeho-

va korábbi ellenségei (például Ádám és Éva, Kain, Sodorna lakói,

Júdás, Jézus ellenfelei földi életében, az Őrtorony Társulat már meg-

halt ellenségei) nem támadnak fel, hanem örökre megsemmisülnek.

A millennium tehát arra szolgál, hogy vizsgára bocsássa az

armageddoni túlélőket és a korábbi időkből újjáteremtetteket. A

mennyei teokrácia alatt megkapják a jogot, hogy Krisztus váltságdíja

által megtérjenek, kiállják a próbát, és tökéletesedjenek (vö. az „Üd-

vösség" c. rész). Akinek nem sikerül, az a millennium végén, amikor a

Sátán még egyszer el lesz engedve, végül mégiscsak megsemmisül

(mégha egykor Jehova hű Tanúja is volt). Az Őrtorony Társulat né-

zete szerint tehát van próbaidő a földi (első) halál után.

Miután ez az utolsó, ezeréves próbaidő is letelt (betű szerint értik

Jel 20,1-7 számait), végső formájában előállhat az „új ég" ég az „új

föld". Az Őrtorony Társulat szerint azonban a régi(mostani) ég és a

régi (mostani) föld nem semmisül meg, hanem az „új ég" és az „új

föld" a tökéletes teokrácia új kormányzási formáit jelöli minden Jeho-

va-ellenes ember és hatalom (démonok) eltüntetése után a kozmosz

megtisztult állapotában.

Anthony A. Hoekema a következőképpen foglalja össze az ember-

nek az Őrtorony Társulat szerinti „négyféle lehetséges sorsát" a halál

után:

„LA nemlét állapotában maradhat, amelybe a halál után került.

196

2. 'Szellemi testtel^1 'feltámadhat' és a halhatatlanságban részesülhet,

hogy utána rögtön a mennybe menjen és ott Krisztussal együtt ural-

kodjon.

3. Anyagi testtel feltámadhat, és miután kiállotta az ezeréves biro-

dalom próbáit, örök életet nyerhet a megújult földön.

4. Miután új anyagi testtel feltámadt, a millenniumi próbán elbuk-

hat, és így megsemmisülhet (kihunyhat)" (Hoekema 1972, 88. o.).

Az iménti eszhatologikus szemléletben szereplő több pontra (1914,

teljes halál, kétosztályos rendszer, tökéletesedés stb.) már a korábbi

fejezetekben kitértem. így a következőkben elegendő csak néhány

lényeges, még nyitott kérdésre szorítkoznom: Beszél-e Jézus Krisztus

láthatatlan visszajöveteléről az Újszövetség? Valóban vonatkoztat-

hatók-e az „Őrtorony-történetre" a Biblia apokaliptikus irataiban

szereplő próféciák? Helyesen magyarázza-e az Őrtorony Társulat az

idők jeleit, Armageddont, a millenniumot, továbbá az új eget és az új

földet? A véső időben élünk-e már vagy sem?

Jézus Krisztus látható vagy láthatatlan visszajövetele?

Az Őrtorony Társulat Krisztus láthatatlan visszajöveteléről beszél,

amely 1914-ben megtörtént. Krisztus azóta a mennyei királyság ural-

kodójaként láthatatlanul jelen van a földön. A görög „parouszia" szó,

amelyet gyakran „visszajövetelnek" fordítanak, Jelent, jelenlétet" is

jelent, és ma így értendő (vö. Érveljünk az írásokból, 243. o.)

Úgy gondolom, bizonyosan igaz, hogy a „parouszia"-nak több je-

lentése van, és mind , jelent, jelenlétet", mind pedig „megérkezést,

visszajövetelt" jelenthet (vö. Bauer 1971, 1.248. has; TBLNT

[=Újszövetségi Teológiai Fogalmi Szótár] 1/1977, 470kk). Ezért az

összefüggésnek kell megmutatnia, hogy adott esetben melyik jelentés

a helyes. Meg kell persze állapítanunk, hogy az Újszövetség szerzői

számára Jézus második visszajövetele mindenképpen a jövő esemé-

nye, még akkor is, ha Jézus időközben (1914-ben) eljött volna, és

láthatatlanul jelen lenne. Már ebből is a Jézusról szóló „parouszia" -

helyek (például lKor 15,23; ITesz 4,15-17) „megérkezés, visszatérés"

értelmű fordítása adódik. Csak az marad a kérdés, hogy láthatóan

vagy láthatatlanul történik-e Jézus visszajövetele?

197

Ha egyenként nézzük az Újszövetség lényeges helyeit, akkor feltű-

nik, hogy mennyire hangsúlyozza azok „látását", akik jövetelének

tanúi: „... jajgat a föld minden népe, és meglátják az Emberfiát eljönni

az ég felhőin nagy hatalommal és dicsőséggel" (Mt 24,30). „íme eljön

a felhőkön és meglátja minden szem, azok is, akik átszegezték, és

siratja őt a föld minden nemzetsége" (Jel 1,7). „Ez a Jézus, aki felvi-

tetett tőletek a mennybe, úgy jön el, ahogyan láttátok őt felmenni a

mennybe" (Csel 1,11; - vö. Mk 13,26; Lk 21,27 stb.).

Az Őrtorony Társulatnak nem marad más hátra, mint hogy rákér-

dezzen erre a „látásra", és átértelmezze azt: ,Miként fogja 'minden

szem meglátni őt^1? A földi eseményekből felismerhető lesz, hogy ő

láthatatlanul jelen van" (Érveljünk az írásokból, 244. o.). - Az újszö-

vetségi helyek azonban nem (csak) arról szólnak, hogy minden szem

meg fogja látni jövetelének kísérő jelenségeit (ezeket is biztosan),

hanem hogy „őt" magát is meg fogja látni. Az Őrtorony Társulat ezt

nem képes megérteni, és megpróbál racionalisztikus ellenérvet találni:

„Ha Jézus az égen láthatóan jelenne meg, logikus, hogy nem lát-

hatná 'minden szem'. Vajon látható lenne Európában, Afrikában és

Amerikában, ha például Ausztráliában jelenne meg?" (uo.).

Az Őrtorony Társulat itt alábecsüli Isten lehetőségeit. Ha ma az

embernek lehetséges, hogy műholdakon keresztül világméretű kom-

munikációt folytasson, és látható híreket is közvetítsen, akkor Isten-

nek miért ne volna lehetséges, hogy Fia által kinyilatkoztassa magát

az embernek?

További ellenérvük az újszövetségi,felhőkhöz" kapcsolódik, ame-

lyekkel Jézus eljön:

,Mire utalnak a 'felhők'? A láthatatlanságra. Ha a repülőgép sűrű

felhőben, vagy a felhők fölött repül, a földről általában nem látják az

emberek, jóllehet motorjának hangját hallhatják. Jehova azt mondta

Mózesnek: 'Sötét felhőben megyek hozzád.1 Mózes nem látta Istent, a

felhő azonban Jehova láthatatlan... jelenlétére utalt (2Móz 19:9; vö.

még 3Móz 16:2; 4Móz 11:25)" (uo.).

Itt látható, hogy az Őrtorony Társulatnál hiányzik az üdvtörténeti

szemlélet. Isten a maga fenségében bizonyosan rejtve volt a régi szö-

vetség emberei előtt, de Fiában, Jézus Krisztusban mint Isten szenve-

dő szolgájában kinyilatkoztatta magát; második eljövetelekor pedig az

.198

egész emberiség számára láthatóan, Úrként fogja kinyilatkoztatni.

Ekkor senki sem menekülhet majd előle, hanem mindenki látni fogja,

akár akarja, akár nem (vö. Mt 24,29-3Ipar). Láthatatlan visszajövete-

léhél nem lehetne szó erről. Ha Isten a régi szövetségben felhőben

(héberül „b"', 2Móz 16,10; 24,18; 40,34 stb.) volt elrejtve, Jézus

Krisztus úgy jön „felhőkben" (görögül „en" Mk 13,26; Lk 21,27), de

„felhőtof (görögül „méta"; Jel 1,7; vö. Dán 7,13), vagy „felhőkön"

(görögül „epi"; Mt 24,30). A felhők továbbra is a titokzatosat, a fen-

ségest fejezik ki. Szerepük már nem az, hogy eltakarjanak, hanem

Krisztus hatalmas és dicsőséges uralkodásának kinyilatkoztatását

nyomatékosítsák (vö. Künneth 1982,281kk).

Az Őrtorony Társulat utolsó mentsvárként megkísérli a „látás" -

így Jel 1,7 - szimbolikus kifejezésként való magyarázatát:

„Itt a Biblia nem fizikai szemmel való 'látásról', hanem értelmi ér-

zékelésről, vagy szellemi felismerésről beszél. Amikor például valaki

megért vagy felfog valami lényegest, azt szokta mondani: 'most már

látom'. A Biblia valóban beszél ilyen értelemben a látásról: 'Világo-

sítsa meg értelmetek szemeit' (Ef 1:18, Károli). Az a kifejezés tehát,

hogy 'minden szem meglátja', azt jelenti, hogy mindenki megérti, vagy

felismeri, hogy Krisztus jelen van."

De - ez a válaszom - ez a felismerés mindenki számára csak a lá-

tással történik meg, amely alól Krisztus hatalommal és dicsőséggel

való megjelenésekor senki sem vonhatja ki magát, és amely felváltja

az egyes emberek hitét. Most „hitben járunk és nem látásban" (2Kor

5,7). Ez a kijelentés már magában foglalja a jövendő látást, amelyről

számos helyen szól az Ó- és az Újszövetség.

Az ilyen kifejezésnek mint „szívetek szemei" (= lelki szemeitek -

a kiadó) Ef 1,18-ban szimbolikus értelme is lehet. Az alkalmi szimbo-

likus értelem azonban semmiképpen sem jelenti azt, hogy a „szemet"

és a „látást" mindig szimbolikusan kell érteni. Sokkal inkább az al-

kalmi szimbolikus értelem tér el a szokásos nem szimbolikus érte-

lemtől. „Egy bibliai szöveg szimbolikus értelmét csak azután ismer-

hetjük fel, ha mindenekelőtt a betű szerinti történeti értelmet kikutat-

juk" (Pietron 1979, 327. o.).

199

Apokaliptika és Őrtorony-történet

Az imént példákat idéztem arról, hogyan vonatkoztatja az Őrto-

rony Társulat 1914 óta a Jelenések könyvének kijelentéseit a saját

történetére. Nézetem szerint a következő okok miatt nem lehet így

használni a Bibliát:

1. Nem tartható az 1914-es dátum.

2. A bibliai kijelentések azonosítása (például a „két tanú", a „hét

trombitaszó" stb.) azonosítása a saját csoporttal, minden más ember és

esemény kizárásával párosítva világosan megmutatja Jehova Tanúinak

szektás szellemiségét.

A Jelenések 1988-ból való magyarázata alig marad el „A betelje-

sült titok" című könyv 1917-es kiadásától polémia és intolerancia

tekintetében. Tartalmilag néhol változtattak, a hang valamelyest mér-

séklődött, de a szekta és a szektával kapcsolatos élmények abszoluti-

zálása ugyanúgy megmaradt.

c) A Jelenések könyvének az Őrtorony Társulat szerinti magyará-

zata keresztül-kasul allegorikus, azaz olyan tartalommal töltik meg a

bibliai szövegeket, amilyen azok szó szerinti értelméből és összefüg-

géséből nem adódik. Az apokaliptikus irodalommal jár az a probléma,

hogy némely dolgok rejtjelezve vannak, és csak szimbolikus utalás

történik rájuk. Bizonyos könyvek, mint Dániel és a Jelenések ezért

kedvenc játszóterei a különböző kalandos spekulációknak. Az ilyen

visszaélések megelőzésére mondja egy már Ágostonnál is ismert

egzegetikai alapszabály (De doctrina christiana [=A keresztény taní-

tásról] 11,9; 111,27), hogy ha fel akarunk állítani egy tant, akkor világos

bibliai helyekből kell kiindulnunk, és ezek alapján érte(lmez)nünk a

homályosakat. A szekták, mint Jehova Tanúi is, éppen fordítva csi-

nálják.

A fenti példákra vonatkozó kritikám bemutatásához a következő

kérdéseket teszem fel az Őrtorony Társulat „magyarázataival" kap-

csolatban: Hol van a Szentírásban, hogy „a megpróbáltatás órája" az

első világháború idején jön el? Hol van az, hogy „a két tanú" egyál-

talán nem „két tanú", hanem az Őrtorony Társulat vezetősége által

felkent emberek egész „osztálya", akik az első világháború idején

agitálnak? Hol van az, hogy ezek „megölése és „feltámasztása" pusz-

200

tán szorongattatásnak, letartóztatásnak és börtönből való szabadulás-

nak felel meg? Hol van az, hogy a „hét trombitaszó" az Őrtorony-

kongresszusok prédikációira vonatkozik? Hol van az, hogy a sáskaha-

dak és lovasseregek egy üzenet („királyság-üzenet") hirdetésére kap-

tak megbízást?

Látható, hogy ezeket a magyarázatokat csak ráhúzták a bibliai szö-

vegekre, sőt megtoldottak őket velük. Ilyen alapon azonban bármit

lehet a Bibliára hivatkozva állítani. Az effajta „egzegézis" azonban a

Biblia használatának valójában önkényes és illegitim formája,

„eiszegézis" (idegen tartalom belemagyarázása).

Armageddon

Ilyen új tartalommal látnak el központi eszhatológiai eseményeket,

fogalmakat is, mint „Amiageddon", „ezeréves birodalom", továbbá

„új ég és új föld". Bár az Őrtorony Társulat sok bibliai helyet idéz

ezzel kapcsolatban, és bibliai kijelentésekből indul ki, ezeket azonban

a fentebb vázolt tanítás alapján átértelmezi.

„Armageddon" fogalma Jehova Tanúinak szótárában már annyira

meghonosodott, hogy sok keresztyénnek már nincs is bizalma a hasz-

nálatához, nehogy a szektásság gyanújába keveredjék. Mit jelent

azonban a Szentírásban „Armageddon"? Jel 16 Isten haragja hét poha-

rának kiöntéséről beszél. A hatodik pohárról ezt olvashatjuk:

„A hatodik is kiöntötte a poharát a nagy folyamra, az Eufráteszre,

és kiszáradt a vize, hogy megnyíljék a napkeletről jövő királyok útja.

És láttam, hogy a sárkány szájából, a fenevad szájából és a hamis

próféta szájából három tisztátalan lélek jön ki: olyanok voltak, mint a

békák, mert ördögök lelkei ezek, akik jeleket tesznek, és elmennek az

egész földkerekség királyaihoz, hogy összegyűjtsék őket a mindenható

Isten nagy napjának harcára (polémosz). ... És összegyűjtötték a föld-

kerekség királyait arra a helyre, amelyet héberül Harmageddónnak

neveznek" (Jel 16,12-14.16).

Az egyháztörténet folyamán a legeslegkülönbözőbb módon magya-

rázták ezt a szakaszt -, a tisztán szó szerinti értelemtől kezdve, azaz a

népek végidei csatájaként az izraeli Jezréel-síkságon Megiddónál

(például Pentecost 1993, 373. o.) - Armageddon szimbolikus felfogá-

201

sáig, mint „a hirdetés fogalma" láthatatlan, félrevezető démoni hatal-

mak támadásának jelölésére (például Pohl H/1978, 190k). Jehova

Tanúi kettős magyarázatot követnek: egyrészt „Armageddon" össze-

függésében a látható világban lezajló valóságos csatáról beszélnek.

Másrészt nem helyezik a Jezréel-síkságra Megiddónál, hanem egy

világméretű konfliktus kialakulása szimbólumának tekintik:

„Az Armageddon [Har-Magedon] név használata nem jelenti azt,

hogy a háborút a betű szerinti Megiddó hegyénél vívnák meg

Betű szerint Megiddó hegye nem létezik; csupán egy kb. 21 m ma-

gas halom található az ókori Megiddó romjainál.

'Az egész lakott föld^1 királyai és katonai haderői számára nem len-

ne hely a Megiddó lábánál elterülő Esdrelon síkságán. Ez a síkság

háromszög alakú, csupán 32 km hosszú és 29 km széles a keleti vé-

gén...

A név találó Megiddó történelmi szerepe miatt; a Megiddó alatt

elterülő síkság döntő csaták színhelye volt...

A Megiddóra való hivatkozás (a 'seregek gyülekezése' értelemben)

igen találó, mivel Armageddon esetében olyan világhelyzetről beszél-

hetünk, amely egy bizonyos értelemben egyesíti a seregeket és a nem-

zetek uralkodóinak többi támogatóit" (Érveljünk az írásokból, 38k).

Ha azt kérdezzük, hogy az Őrtorony Társulat miért képviseli ezt a

kettős magyarázatot, és miért van ellene annak, hogy a csata színhelye

valóban a Jezréel (Esdrelon)-síkság, akkor nem nehéz elárulni a vá-

laszt: a végidők eseményeit el kell választani az izraeli vonatkozá-

soktól. Jehova Tanúi persze 1931 óta magukat tekintik Isten új népé-

nek, amely átveszi Izrael helyét. Az armageddoni csata ezért vélemé-

nyük szerint nem izraeli területen fog lezajlani, hanem világszerte -

mindenhol, ahol Jehovának és Teokratikus Társaságának ellenségei

megtalálhatók. Ezek az ellenségek pedig megsemmisülnek:

„Az embereket világszerte rémületbe ejtik az égő lövések, a tűzeső

és más pusztító elemi erők, amelyek Isten ítéletével együtt járnak. Az

általános zűrzavarban mindenki a felebarátja ellen fordul. Isten ítélet-

végrehajtó erői korra és nemre való tekintet nélkül lecsapnak" (Őrto-

rony, 1985. február 1.).

Az iménti érv persze nem meggyőző az izraeli Jezréel-síkság mel-

letti, betű szerinti magyarázattal szemben. Először is a Biblia nem

202

mondja, hogy hány katona áll majd csatasorba „Armageddonnál";

ezzel máris kérdéses, hogy valóban nincs-e helyük. Másodszor a gö-

rög „polémosz" szó nem csak „harcot", „csatát", hanem „háborút" is

jelenthet, úgy, hogy egy „Armageddon"-nal kapcsolatos eseménynél

egy közvetlenül a millennium előtti, elhúzódó konfliktusról lehet szó;

nem is kell tehát minden seregnek egyszerre felsorakoznia a Jezréel-

síkságon (vö. Pentecost 1993, 357. o.). Harmadszor a Jezréel-síkságon

folyó harcok nem zárják ki, hogy Isten ítélete és harc máshol is leját-

szódjon, inkább ellenkezőleg. A helymegjelölést („egy Armageddon

nevű hely") mégsem szabad egyszerűen kihagyni, vagy elspiritualizál-

ni. Végül negyedszer ilyen helyek mint Zak 12,2; 14,2kk stb. alapján,

amelyek szintén az „Úr napja" előtti eseményekre vonatkoznak, ké-

zenfekvő, hogy Jel 16,2kk-t és az armageddoni háborút semmiképpen

sem Izraeltől különválasztva kell látnunk. René Pache ezt írja:

„Végül is az Úrnak magának megvan rá az oka, hogy Palesztiná-

ban akarja legyőzni ellenségeit. Ez volt földi jelenlétének és működé-

sének helye. Neve itt dicsőült meg, ügyének látszólagos veresége után

a népek itt kezdték el lábbal tiporni Isten népét és templomát. Minde-

nekelőtt itt szenvedett az egyszülött Fiú, és végül itt utasították el.

Ezért szükséges, hogy éppen ezen a helyen legyen nyilvánvaló 'az Úr

bosszúja templomáért^1 (Jer 50,28)..." (Pache 1987, 213. o.).

Az ezeréves birodalom *

Az Armageddon-próféciához hasonlóan problémát okoz az „ezer

év" magyarázata Jel 20,1-7 szerint. Itt is a legkülönfélébb magyarázá-

si kísérletek sokasága mutatja a bizonytalan helyzetet (például az a-,

poszt- és premillenarizmus a mindenkori változatban, vö. Clouse 1983

- azaz nem is lesz ilyen, már utána vagy még előtte vagyunk - a kia-

dó). Jehova Tanúi - nyilvánvaló, hogy adventista hagyomány alapján

- a premillenarizmus sajátos, önkényes formáját képviselik, vagyis

nézetük szerint Krisztus-Mihály először visszajön (ami 1914-ben már

„láthatatlanul" megtörtént), és a (majdani) „tisztogatási akció"

(Armageddon) után felállítja ezeréves birodalmát a földön. Ez a - szó

szerint értett - ezer év és különböző feltámadások, érlelődések, pró-

bák és tisztogatások után az örök teokratikus kormányzási formába

203

megy át. Az „ezeréves birodalom" „ítéletnapnak" („nap" = ezer év,

átvitt értelemben) is nevezhető. Ezt írja az „Örökké élhetsz Paradi-

csomban a földön" című könyv:

„Az ítéletnap ... nem 24 órás nap.... Az ítéletnap ... 1000 évig fog

tartani....

Az ítéletnap folyamán Armageddon túlélői azon fognak szorgos-

kodni, hogy paradicsommá tegyék a földet. Ebbe a paradicsomba

várják majd vissza a halottakat... Az ítéletnap folyamán mindenki

tanulni fog Jehováról és alkalmat nyer arra, hogy engedelmeskedjen

és szolgáljon neki" (175kk).

Mégha valaki csatlakozik is a jövendő ezeréves birodalom iránti

várakozáshoz -, és úgy gondolom, hogy a bibliai-üdvtörténeti szem-

pontból van, ami emellett szól -, az Őrtorony Társulat felfogását ak-

kor is kritikával kell illetnünk:

a) A Szentírásban csak nagyon szórványosan előforduló, az ezer-

éves birodalomra való utalásokat (csak Jel 20,1-7-ben nyilvánvaló;

esetleg még Ézs 2,2-4; 11,6-9; 65,18-25; Mik 4,1-5 stb.) az Őrtorony

Társulat a legtarkább színekkel festi le (a szó eredeti értelmében, ki-

adványaiban is), és híveivel az üdvösség ígéreteként láttatja. Ezzel az

„örök élet a paradicsomi földön" lesz legtöbbjük céljává, amely elfedi

a mennyei üdvösség reménységét. A mennyei dicsőség eme elrabolt

reménységének problémáira már a „Gyülekezet" című részben rámu-

tattam.

2. Jehova Tanúi nem vonnak éles határt az „ezeréves birodalom"

és az „örök földi paradicsom" között, mivel a millennium után elma-

rad a régi ég és a régi föld megsemmisítése (ld. feljebb). Pusztán az

„elbukottak" megsemmisítése marad hátra, akik a millenniumban nem

töltötték be Jehova akaratát, ezek a sátáni seregek végső felvonulása-

kor, a ezeréves birodalom végén pusztulnak el (ld. Jel 20,7-10). Azt,

hogy egzegetikailag állítható-e ez a régi elesett világ közötti és Isten

új világa közötti folyamatosság, a következő fejezetben fogjuk meg-

vizsgálni.

3. A többféle „feltámadásról" (valójában újrateremtésről) szóló

Őrtorony-tanítás egy sor problémát vet fel. Először is, mint már rá-

mutattunk, nem különböztethető meg egy földi és egy mennyei osztály

a végső örökkévalóságig. Másodszor, a millennium idején Isten csak

204

azokat támasztja fel, „akiknek fejüket vették a Jézusról való bizony-

ságtételért és az Isten igéjéért; akik nem imádták a fenevadat, sem az

ő képmását, és nem vették fel az ő bélyegét a homlokukra és kezükre".

Csak róluk mondja, hogy „ezek életre keltek, és uralkodtak a Krisz-

tussal ezer esztendeig". Eközben „a többi halott nem kelt életre, míg

el nem telt az ezer esztendő" (Jel 20,4k). Az „első feltámadás" tehát a

Jézus Krisztusba vetett hit tanúinak, a hitvallóknak feltámadása, akik-

nek az uralkodás és a dicsőség már a millennium idejére meg lett

ígérve (vö. Mt 19,28; Lk 12,32; 22,28k; Jel 5,9k). Ez az örök életre

történő feltámadás a millennium kezdetén (vö. Jn 5,28k; Fii 3,11; Dán

12,2k). A „második feltámadás" ezzel szemben minden más elhunyt

ember ítéletre való feltámadása a millennium és a Sátán utolsó félre-

vezetési kísérlete után (Jel 20,7-15; vö. Jn 5,29). Az Armageddon

előtt elhunyt hitetlen embereknek az ezeréves birodalom alatti feltá-

madásáról, érési vagy próbaidejéről sehol sincs szó a Szentírásban (a

„tökéletesedés" kritikájáról lásd az „Üdvösség" című részt), ugyanígy

a bukottak „megsemmisítéséről" sem (ld. az „Ember" című részt).

Az új és és az új föld

Az Őrtorony Társulat felfogása szerint az új ég és az új föld nem

más mint a régi ég és a régi föld -, azzal az egyetlen különbséggel,

hogy az Armageddon és a millennium alatti tisztulási folyamatok kö-

vetkeztében minden Jehova-ellenes hatalom és ember kihuny, és a

teokrácia teljes mértékben kibontakozhat. A teokratikus uralom két-

osztályos rendszere (mennyei és földi osztály) a legvégső örökkévaló-

ságig folytatódik. Az Őrtorony Társulat bibliai lexikonában „ég" cím-

szó alatt ezt olvashatjuk:

„Az 'új és és új föld' kifejezés jelentését - ez Ézsaiás 65:17-ben és

66:22-ben található, és Péter apostol 2Péter 3:13-ban idézi - köny-

nyebben megértjük, ha észben tartjuk, hogy 'az egek' az uralkodói

hatalommal vannak kapcsolatban... Ugyanúgy, ahogyan a 'föld' fogal-

ma az emberi társadalomra vonatkoztatható (Zsoltárok 96:1), 'az egek'

is jelképezhetnek egy ilyen 'föld' fölötti magasabb uralkodói hatalmat

vagy kormányzatot. Az Ézsaiás által közölt prófécia, amely az 'új egek

és új föld' ígéretét tartalmazza, eredetileg Izraelnek a babiloni fogság

205

utáni helyreállításáról szólt. Amikor az izraeliek visszatértek hazájuk-

ba, a dolgok új rendjében találták magukat... Az a körülmény tehát,

hogy a Tcorábbi ég^1 elmúlik, az államok kormányainak a Sátánnal és

démonaival együtt való elmúlását is jelenti" (Segítség a Biblia meg-

értéséhez, 663k).

Itt az „ég" és a „föld" bibliai fogalmát átértelmezik, amennyiben a

fo jelentés mellé egy mellékjelentést is állítanak. Az „ég" és a „föld"

valóban összefügg az uralkodás területeivel (az Úr az égben uralko-

dik, és uralma - ma is - hat a földre; vö. Mt 6,10; 11,25 stb.), ezzel

azonban mégsem zárható ki, hogy az uralkodásnak ezekhez a terüle-

teihez „terek" tartozzanak, amelyeket Isten teremtett, ill. amelyeket a

régi, bűnbe és halálba süllyedt teremtés után újjá fog teremteni. A

bibliai kijelentések igen világosak ebben a dologban. Az Újszövetségi

Teológiai Szótár az alábbiakban foglalja össze őket:

„Az Újszövetség az Ószövetség nyelvhasználatát folytatva az

ouranosz-t [menny] a szinte mindig ouranosz kai gé [ég és föld]-nek

nevezett mindenség felső és vezető részének tekinti... Az eget és a

földet Isten teremtette... Nem csak a föld, hanem vele együtt és előtte

az ég is elmúlik:... Mk 13,31par; vö. Jel 21,1; Zsid 12,26 ...; hasonló-

an 2Pt 3,10.12. Az ég és a föld ennek az elmúlásnak van tartogatva

(2Pt 3,7), és mind a kettő megtapasztalja az Isten nyilvánvalóvá válása

előli menekülés eszhatológikus rémületét (Jel 20,11)... Az ég a földdel

együtt ugyanúgy Isten uralma alatt áll... És 66,1 nyomán ég és föld

Mt 5,34-ben és Csel 7,49-ben Isten abszolút uralkodói területének

számít" (ThWNT 7/1954,513kk).

Aki vitatja, hogy „ég és föld" betű szerint és anyagi értelemben

elmúlik, annak az összes olyan kijelentést el kell távolítania a Szent-

írásból vagy elspiritualizálnia, ahol ilyen kozmikus katasztrófákról

van szó. Jehova Tanúi a vonatkozó helyek spiritualizálása és allego-

rizálása mellett döntöttek, ahogyan már több példán („trombitasza-

vak" stb.) bemutattuk. Az ilyen eljárás azonban nem meggyőző, ha-

csak nincsen valamilyen kényszerítő és általánosan belátható oka rá az

egzegézisnek.

Nem csak a „titokzatos" Jelenések könyve van tele olyan helyekkel

(például Jel 6,8k; 16,19kk), amelyek e világ elmúlásáról és Isten új

világának rákövetkező (!) teremtéséről szólnak (mellesleg Jehova

206

Tanúi, akik tagadják ezt, helytelenül választották maguknak az „Új

Világ Társasága nevet), hanem a Biblia más részei is (például Mt

24,35; lKor 7,31; Un 2,17; 2Pt 3,10-13) világosan tanúsítják ezt. Két

záró idézet jól érthetővé teszi az új kezdet radikalitását, amely a je-

lenlegi világ és kor elmúlásával lép be, és amelynek neve „örökkéva-

lóság":

„De el fog jönni az Úr napja, mégpedig úgy, mint a tolvaj, amikor

az egek recsegve-ropogva elmúlnak, az elemek égve felbomlanak, a

föld és a rajta levő alkotások is megégnek. Mivel pedig mindezek így

felbomlanak, milyen szentül és kegyesen kell nektek élnetek, akik

várjátok és siettetitek az Isten napjának eljövetelét, amikor majd az

egek lángolva felbomlanak, és az elemek égve megolvadnak! De új

eget és új földet várunk az ő ígérete szerint, amelyben igazság lakik"

(2Pt 3,10-13).

„És láttam egy nagy fehér trónust és a rajta ülőt: színe elől eltűnt a

föld és az ég, és nem maradt számukra hely....

És láttam új eget és új földet, mert az első ég és az első föld elmúlt,

és a tenger sincs többé. És a szent várost, az új Jeruzsálemet is láttam,

amint alászáll a mennyből az Istentől, felkészítve, mint egy menyasz-

szony, aki férje számára van felékesítve. Hallottam, hogy egy hatal-

mas hang szól a trónus felől: 'íme az Isten sátora az emberekkel van,

és ő velük fog lakni, ők pedig népei lesznek, és maga Isten lesz velük;

és letöröl minden könnyet a szemükről, és halál sem lesz többé, sem

gyász, sem jajkiáltás, sem fájdalom nem lesz többé, mert az elsők

elmúltak^1. A trónuson ülő ezt mondta: 'íme, újf/áteremtek mindent^1,,

(Jel 20,11; 21,1-5).

Ha az „Érveljünk az írásokból" azzal érvel, hogy az ég és a föld

betű szerinti elmúlása „ellentétben áll a Máté 6:10, a Zsoltárok 37:29;

104:5 és a Példabeszédek 2:21.22 kijelentésével" (110. o.), akkor itt

látszólagos ellentétet konstruál. Hiszen az „erec" (föld), amelyet „az

igazak örökölnek, és ott laknak mindvégig" (Zsolt 37,29) vagy a zsi-

dók földjét, vagy - a millennium leteltével - az új földet jelenti (vö.

THAT [=Ószövetségi Teológiai Kéziszótár) 1/1984 228kk has.).

207

Hol tartunk a végső időben?

Az eszhatológia eddigi ábrázolása alapján az a benyomás támad-

hatott, hogy tagadom Jézus közeli visszatérésének lehetőségét. Erről

azonban semmiképpen nincs szó. Ha bibliai-teológiai okokból bírál-

nom kell az Őrtorony Társulat végidő-spekulációit és —modelljeit,

mégis ugyanezen bibliai-teológiai okokból arra a következtetésre ju-

tok, hogy várjuk állandó készenlétben Jézus Krisztus visszajövetelét.

Hiszen maga az Úr szólít fel ismételten rá: „Vigyázzatok tehát, mert

nem tudjátok, hogy melyik órában jön el a ti Uratok" (Mt 24,42; ld. a

folytatást is a példázatokban; Mt 24,43-51; 25,1-41).

Ezenfelül az a véleményem, hogy a Jézus Krisztus jövetelének kö-

zelségére utaló idők jelei nagyon megsűrűsödtek az elmúlt években. Ő

maga nevezte meg a legfontosabb jeleket az Olajfák hegyén a végső

időkről mondott beszédében (Mt 24par): a keresztyének félrevezetése,

hamis Krisztusok fellépése, háborúk, éhínségek, járványok, keresz-

tyénüldözés, sok keresztyén hitehagyása, hamis próféták fellépése,

igazságtalanság, törvénytelenség, szeretetlenség, de az evangélium

világméretű hirdetése és egyebek is. Jézus ezzel kapcsolatban óvott

jövetele időpontjának számítgatásától (Mt 24,36; Csel 1,7). „Mégis

van jövőnk. A világ válságai és az idők jelei" című könyvemben leír-

tam a legfontosabb jeleket, és elemeztem teljesülésük jelenlegi hely-

zetét.

Persze — így is lehetne érvelni -, ilyen jelek már (amelyekkel bizo-

nyos mértékig jogosan, Jehova Tanúi is hasonlóan érvelnek) azelőtt is

mindig voltak. Ez helyes. Egy jelről azonban mostanáig hallgattam,

amely Jehova Tanúinak irodalmában a semmivel egyenlő szerepet

játszik, mégis döntő: Izrael államának megalapítása 1948-ban. - Ezt

az eseményt részben még hátralévő következményeivel együtt a pró-

féták és Jézus évezredekkel korábban előre megmondta (vö. Ézs

ll,10kk; 43,5k; Ez 36,39; Zak 8,7k; Dán 12,7; Lk 21,24), és már a

keresztyének sok nemzedéke számára, akik ennek beteljesedése előtt

éltek, a világóra isteni mutatójának számított. René Pache, a kiváló

bibliatanító például Mt 24,32k alapján így gondolja:

„A zsidók az egész világ számára eleven bizonyítékai a jövendölé-

sek igazságának és Isten velük kapcsolatos szándékainak... Csoda,

208

hogy Izrael a szétszóratás és üldözés évtizedei ellenére még mindig

fennáll, miközben az ókor szinte minden népe eltűnt... Az írásban a

fügefa gyakran Izrael népének szimbóluma. E nép törzse sokáig száraz

és halott volt. Most pedig pattannak a rügyek, és sarjadnak a levelek.

Innen tudjuk, hogy közel van a nyár, és az Emberfia az ajtó előtt áll"

(Pache 1987,259. o.).

Ha tehát egy dátumot akarnánk javasolni -, nem Krisztus visszajö-

vetelére, hanem a szorosabb értelemben vett végső idő kezdetére -,

akkor számos evangelikál szerzővel összhangban (például Dyer/Hunt,

Fruchtenbaum, Heide, Hubmer, Hunt, Koch, Lindsey/Carlson, Pache,

Pentecost, Riosenthal, Walvoord; ld. az irodalomjegyzékben) Izrael

Állam 1948. évi megalapítását (nem pedig a prófétai szempontból

közömbös 1914-et és hasonlókat) nevezném meg. E dátum persze

nekünk nem többet és nem kevesebbet mond, mint azt, hogy különö-

sen éberek legyünk, és a világunkban, egyházainkban, gyülekezete-

inkben történő dolgokat különös figyelemmel kísérjük. Mégpedig

azért, hogy hitünkkel és életünkkel készen legyünk az Úr napjára.

„Akkor ne is aludjunk, mint a többiek, hanem legyünk éberek és

józanok. Mert akik alusznak, éjjel alusznak, és akik megrészegednek,

éjjel részegednek meg. Mi azonban, akik a nappal fiai vagyunk, le-

gyünkjózanok, vegyük magunkra a hit és a szeretet páncélját, és mint

sisakot, az üdvösség reménységét. Mert az Isten nem haragra rendelt

minket, hanem hogy elnyerjük az üdvösséget a mi Urunk, Jézus

Krisztus által..." (ITesz 5,6-9).

209

MISSZIÓ - JEHOVA TANÚI IRÁNT

1. Jehova Tanúit ne tekintse az ajtóban álló ellenségnek, hanem

olyan embereknek, akiket Isten küldött, azért, hogy a Szentháromság

Isten megmentő üzenetét és a Jézus Krisztusban kapott megváltást

közölhesse velük. (Ez nem jelenti azt, hogy azonnal a szenthárom-

ságtant kezdjük el magyarázni nekik - a kiadó.)

2. Imádkozzon a találkozás előtt és után. De imádkozzon a találko-

zás alatt is, persze csak magában, hiszen keresztyének számára nem

lehetséges a közös imádság Jehova Tanúival (hiszen ők tagadják a

Szentháromság Istent, akihez a keresztyének imádkoznak).

3. Kérjen szeretetet, kedvességet és bölcsességet Istentől. De azt is

kérje, hogy őrizze meg családjával együtt a hamis tanításoktól és ártó

hatalmaktól. Jézus Krisztus keresztje alá kell állnia.

4. Fogadja tisztelettel Jehova Tanúit. Ne tegye nevetségessé néze-

teiket, hanem a Szentírás tekintélyét elismerve beszélgessenek.

5. Hangsúlyozza, hogy Jehova Tanúihoz hasonlóan abszolút zsi-

nórmértéknek ismeri el a Szentírást, persze csak a Szentírást és nem

az „Őrtornyot", sem az Őrtorony Társulat Új Világ Fordítását, hanem

csak az eredeti szöveget, ill. az ahhoz hű fordítást.

6. Jó, ha már a beszélgetés előtt valamennyire tisztában van az

Őrtorony Társulat alapvető tanításaival és azok cáfolatával is. Olvas-

son erről jó keresztyén irodalmat.

7. Sokkal fontosabb azonban a Biblia alapos ismerete és útmutatá-

sainak követése. Ezért kell felvennünk a „lelki fegyverzetet" Ef 6,13-

18 alapján.

8. Ügyeljen arra, hogy bár Jehova Tanúi állandóan bibliai fogal-

makat használnak, de gyakran egészen másképpen értik őket. Szólítsa

fel őket a fogalmak tisztázására. Például Jehova Tanúi is „Isten fiá-

nak" nevezik Jézust, eközben azonban Mihály arkangyalra mint egy

istenfíúra gondolnak (nem Jézus Krisztusra mint a Fiúistenre).

9. Térjen ki az ún. „lóugrásos módszer" elől (amikor a beszélgető-

partner az egyik bibliai helyről a másikra ugrik), méghozzá úgy tegye,

210

hogy kevés témára és bibliai igére koncentrál, és azokat alaposan

megvitatja.

10. Ne hagyja, hogy beszélgetőpartnere kiragadja az igéket össze-

függésükből, hanem ismételten hivatkozzon a kontextusra, és a bibliai

kijelentések ebből adódó szó szerinti értelmére.

11. Igyekezzék magához ragadni a kezdeményezést a beszélgetés-

ben, és a keresztyén hit központi témáit (Isten, Krisztus, megváltás)

állítsa középpontba.

i 12. Amennyiben kéznél van megfelelő irodalom, mutasson rá az

Őrtorony Társulat számos tévedésére és hamis próféciájára (például

az 1874-re, 1878-ra, 1914-re, 1925-re és 1975-re vonatkozó be nem

teljesült jóslatokra). Kérdezze meg látogatóitól, hogy valóban biza-

lomra érdemes tekintélynek tartják-e azt a szervezetet, amely már oly

gyakran becsapta híveit.

13. Méltassa Jehova Tanúinak misszionáriusi lendületét és erkölcsi

buzgalmát, de határozottan mutasson rá, hogy emberi cselekedetek

semmiféle kiegészítő biztosítékot nem adnak az örök üdvösségre,

hiszen ezek a Jézus Krisztus által a Golgotán szerzett tökéletes üdvös-

ség következményei.

14. Ha már nehezére esik a teológiai vita, akkor ne folytassa, ha-

nem boldogan vallja meg a Jézus Krisztusban kapott teljes megvál-

tást. Ezután fejezze be a beszélgetést, búcsúzzon el Jehova Tanúitól,

és ajánlja őket Isten megmentő szeretetébe.

15. További lehetőség is van, mégpedig az, hogy jó keresztyén iro-

dalmat adunk nekik. Mivel az Őrtorony-híveknek szabályaik szerint

nem szabad „a keresztényiség" könyveit olvasniuk, azzal a javaslattal

adja nekik, hogy a legközelebbi látogatáskor majd erről is beszélget-

nek. Mivel itt folytatásról, meghívásról van szó, ez alól aligha von-

hatják ki magukat.

16. Az egész találkozásnál (és természetesen azon kívül is) fontos

a hiteles keresztyénség gyakorlása és kinyilvánítása -, ez konkrétan

azt jelenti, hogy maradjunk barátságosak, ne hagyjuk provokálni ma-

gunkat, és esetleg kínáljuk meg őket étellel-itallal.

17. Ha nincs időnk a beszélgetésre, ezt is megmondhatjuk-, a lá-

togatónak pedig tudomásul kell vennie. Ha valaki úgy érzi, hogy még

nem nőtt fel a Jehova Tanúival folytatandó vitához, más keresztyéne-

211

ket is meghívhat a beszélgetésre (az Őrtorony-hívek is általában kette-

sével járnak). Alapvető azonban, hogy ne vonjuk ki magunkat a Jeho-

va Tanúival történő missziós találkozás alól. Hiszen ők is emberek,

akiket Isten szeret és meg akar menteni.

18. Ha egy Jehova Tanúja nyitottnak mutatkozik a bibliai evangé-

lium iránt, elkezdődik a szektától való elszakadás fájdalmas folya-

mata: szakadárnak és megvetettnek számít, elveszíti addigi barátait és

az Őrtorony Társulat „elrejtettséget adó" környezetét. Ezért fontos,

hogy olyan új otthont ajánljunk neki; ahol jól érezheti magát, vagyis a

Bibliához hű, segítőkész gyülekezetet, ahol hordozzák és vigasztalják

egymást, egy-egy házi bibliakört, ahol jótállnak egymásért, tehát va-

lamilyen biztonságot nyújtó közösséget.

19. Lelki sérülések is előfordulnak a lelkiismereti kényszer és az

Őrtorony-szervezetnek való alávetettség következtében, amelyeknek

szépen, óvatosan be kell gyógyulniuk. A bűnösnek egyedül kegyelem

általi megváltásáról szóló üzenet fellélegeztet; megszabadít a csele-

kedetek általi igazságtól és az Armageddontól való páni félelemtől.

20. A Jehova Tanúival való missziói találkozást nem lehet „beta-

nulni" (ahogyan az Őrtorony Társulatnál szokták), hanem az imádság-

gal és a Szentlélek szuverén vezetésével történik.

21. Nem egy bizonyos egyházba, felekezetbe térítés a cél, hanem

az élő Úr Jézus Krisztushoz, az Isten Fiához fordulás, úgy, ahogyan a

Biblia bemutatja őt nekünk:

„Mert úgy szerette Isten a világot, hogy egyszülött Fiát adta, hogy

aki hisz őbenne, el ne vesszen, hanem örök élete legyen" (Jn 3,16).

.212

ŐRTORONY-TANÍTÁS ÉS

KERESZTYÉN HIT

Végezetül még egyszer összefoglalom a legfontosabb tanításbeli

különbségeket. Itt már nem szerepelnek bibliai és egyéb hivatkozások,

ezeket ld. a könyv megfelelő fejezeteiben.

Őrtorony-tanítás

Keresztyén hit

A Biblia

A Biblia

• teljesen Istentől ihletett;

• teljesen Istentől ihletett

• minden része egyenértékű;

• üdvtörténetének dinamikája

van (Ószövetség - Újszövet-

ség, ígéret - beteljesedés, tör-

vény - evangélium, betű - lé-

lek/Lélek;

• Jehova királyságára irányul;

• Krisztus és megváltói műve

van a középpontban;

• csak az Őrtorony Társulat

képes helyesen és mértékadóan

magyarázni.

• önmagát magyarázza, és az

üdvösséghez szükséges kije-

lentéseit csak a Szentlélek ve-

zetésével értheti meg minden

keresztyén;

• sok helyen előárnyékolás,

párhuzamok és allegorizálás

által érthető;

• alapvetően a szó szerinti érte-

lem és a szövegösszefüggés

ismeretében érthető;

• adatokat tartalmaz történeti és

végidei események pontos ki-

számításához;

• tartalmaz adatokat, de nem

tesz lehetővé hézagmentes

kronológiát, és figyelmeztet a

végső időpontokra vonatkozó

spekulációkra;

213

Őrtorony-tanítás

Keresztyén hit

• az „Uj Világ Fordításiban,

például a „Jehova-név" beil-

lesztésével nyerte el Istentől

rendelt formáját.

• héber, arám és görög kézira-

tok szövegén alapul, ame-

lyektől az „Új Világ Fordítás"

parafrázisok, értelemzavaró

beszúrások, hamis fordítások,

továbbá félrevezető lábjegy-

zetek és apparátusok által el-

tér.

Isten

Isten

• a, Jehova" nevet viseli;

• a , JHVH" nevet (tetragramm)

viseli, amelyet valószínűleg

, Jahve"-nak ejtettek;

• egy; a Szentháromságtan

bibliátlan és pogány eredetű.

• egy lényeg három személyben:

Atya, Fiú és Szentlélek; bár a

Szentháromság-fogalom nem

található a Bibliában, jelzések

azonban vannak rá.

Jézus Krisztus

Jézus Krisztus

• Istennek egy fia, vagyis Mi-

hály arkangyal (=Jehova első

teremtménye, aki tökéletes

emberré lett), halála és feltá-

madása által (újjáteremtés ér-

telmében) magasabb angyali

szintre emelkedett;

• ő az Isten Fia, azaz a Fiúisten,

a Háromság második szemé-

lye, egyszerre valóságos Isten

és valóságos ember.

• tökéletes emberként Ádámmal

egy szinten van.

• valóságos emberként és való-

ságos Istenként végtelenül fe-

lette áll Ádámnak és minden

teremtménynek.

214

Őrtorony-tanítás

Keresztyén hit

A Szentlélek

A Szentlélek

• Jehova személytelen „haté-

kony ereje", vagy „ihletett ki-

nyilatkoztatás".

• Isten, azaz az isteni Háromság

harmadik személye: beszél,

gondolkodik, tanít, ismeri a

jövőt, meg lehet szomorítani,

csalni, lehet káromolni, ő a vi-

gasztaló (Paraklétosz), aki Jé-

zust felmagasztalása után kép-

viseli a gyülekezetben.

Az ember

Az ember

• nincs lelke, hanem ő lélek;

• összességében, lényében lélek,

van azonban lelke, abban az

értelemben, hogy személyisé-

gének van elpusztíthatatlan

magja.

• mindenestől meghal a földi

halállal. Feltámadás csak a

teljes újjáteremtés értelmében

létezik, a Jehova emlékezeté-

ben tárolt életminta alapján.

• A földi halálkor elpusztítha-.

tatlan személyiségének for-

májában köztes állapotba

megy át (földi test nélküli to-

vábbi lét), amelyben a feltá-

madást (új, örök testtel való

felruházást) várja;

• Jehova elutasítása esetén nem

kerül örök kárhozatba vagy

gyötrelemre („pokol"), hanem

egyszerűen megsemmisül. A

„pokol" sírt jelent, és a nyu-

galom helye.

• A Háromságos Isten elutasítá-

sa esetén a gyehennára („tűz-

pokol", Istentől való távolság,

örök kárhozat) kerül, amelyet a

Biblia a szüntelen tudatos

gyötrelem helyeként jellemez.

215

Őrtorony-tanítás

Keresztyén hit

A megváltás

A megváltás

• úgy történik, hogy Mihály-

Krisztus mint második Ádám

feláldozza tökéletes testét a

kínzócölöpön, azért, hogy ala-

pot szolgáltasson az embernek,

aki megfelelő cselekedetek ál-

tal szintén tökéletességre jut-

hat. Az emberi cselekedetek

tehát szükségesek a megvál-

táshoz.

• Jézus Krisztus tökéletes ke-

resztáldozata által történik, aki

mindent elvégzett értünk, és

legyőzte a bűnt, a halált és az

ördögöt. Az emberi cseleke-

detek a Jézusban mint meg-

váltóban való hit gyümölcsei

és következményei, de nem a

megváltás feltétele(i).

A gyülekezet

A gyülekezet

• Jehova Tanúinak végidei üdv-

gyülekezeteként létezik, amely

ilyen minőségben lép fel az

államokkal és a vallási közös-

ségekkel szemben, és ameny-

nyire csak lehet, távoltartja

magát tőlük;

• minden, Krisztus tökéletes

áldozatával megváltott és Isten

hittel fogadott Szentlelke által

új jászült keresztyén láthatatlan

közössége, akik különböző lát-

ható felekezetekben gyűlnek

össze, és ott képmutatókkal és

hitetlenekkel keveredve élnek;

• 144 000 személyre, akik Pün-

kösd óta, de különösen az Őr-

torony Társulaton belül lettek

összegyűjtve, azért, hogy

Krisztussal mennyei osztály-

ként uralkodjanak, és több

millió „más juhok"-ra (= nagy

sokaság) tagolódik, akik örök

életre vannak rendelve a para-

dicsomian megújult földön

(nem pedig a mennyben);

• bár ma felekezetekre, továbbá

pogánykeresztyénekre és a

messiásban (Krisztusban) hívő

zsidókra tagolódik, ezek azon-

ban legkésőbb a mennyei di-

csőség örökkévalóságában

egyesülnek.

216

Őrtorony-tanítás

Keresztyén hit

• az Őrtorony Társulaton belüli

Vezető Testület formájában

„Jehova látható földi kor-

mányzatának" birtokosa.

• egyedül Krisztus, a Fő alá

tartozik, földi helyettes nélkül

(a protestantizmusban minde-

nesetre).

A végső idő

A végső idő

• 1914-ben kezdődött, amikor

Krisztus felállította láthatatlan

királyságát a mennyben, a Sá-

tánt pedig levetette a földre;

Krisztus tehát 1914 óta látha-

tatlanul jelen van, nem tér(t)

vissza láthatóan;

• Krisztus felmagasztalásával és

mennybemenetelével (Kr. u.

30-33 körül) megkezdődött,

eközben szaporodnak az idők

jelei (mindenekelőtt az izraeli

államalapítás 1948-ban);

Krisztus a jövőben láthatóan,

hatalommal és dicsőséggel

vissza fog jönni;

• az armageddoni csata felé

halad, amelyben Jehova és az

Őrtorony Társulat ellenségei

világszerte megsemmisülnek,

ezután a túlélők megtisztítják a

földet a pusztulás maradvá-

nyaitól, a föld örökkévaló pa-

radicsommá fog változni,

amely a „nagy sokaság" szá-

mára van rendelve.

• Jézus visszajövetele, a jelen

világ elmúlása és az új ég, új

föld teremtése felé halad (le-

hetséges, hogy ezt megelőzi

egy - időben korlátozott -

„ezeréves birodalom").

• mennyei reménységet csak a

János-osztály" 144 000-re

korlátozott tagjának ad.

• minden embernek, aki szereti

Jézus Krisztust és hozzá tarto-

zik, mennyei reménységet ad.

217

IRODALOM

A/ Az Őrtorony Társulat kiadványai

A megjelenés helye, amennyiben más hely nem szerepel, az ameri-

kai eredeti esetében Brooklyn/New York, a német kiadványok eseté-

ben 1984 óta Selters/Taunus, azelőtt Magdeburg vagy Wiesbaden.

Utána következik (ha mást nem említünk) az első amerikai és az első

német kiadás éve. A rengeteg könyvből és traktátusból itt csak válo-

gatás szerepel. Jehova Tanúi számára ma alapvetően kötelező az 1942

(Joseph Franklin Rutherford halála, Nathan Homer Knorr elnöksége)

óta a szerző(k) neve nélkül megjelent irodalom, bár bizonyos tanokat

(különösen is az évszámok kérdésében) többször is megváltoztattak.

Bár C. T. Russell és J. F. Rutherford művei történetük szempontjából

jelentősek, már régóta nem irányadók.

A fordításban felhasznált magyar nyelvű kiadványokat (ezek leg-

többje szintén Selters/Taunus-ban jelent meg) külön felsoroltuk (csak

ezeket, és nem a magyarul megjelent összes művet). A német (angol)

cím, évszám után szögletes zárójelbe tett szám azt mutatja, hogy a

magyar nyelvű jegyzékben milyen sorszámon szerepel.

Allé Schrift ist von Gott inspiriert und nützlich (1963)

Auch du kannst Harmagedon überleben und in Gottes neue Welt gelangen (1955;

dt. 1958)

Babylon die GroBe ist gefallen! Gottes Königreich herrscht! (1963; dt. 1965)

Die Bibel - Gottes-oder Menschenwort? (1989)

Bibellexikon der Zeugen Jehovas: siehe: Hilfe zum Veistandnis der Bibel...

Blut, Medizin und das Gesetz Gottes (1961)

Colé M., Jehovas Zeugen. Die Neue-Welt-Gesellschaft. Geschichte und Organi-

sation einer Religionsbewegung, Frankfurt/M. 1956

Dann ist das Geheimnis Gottes vollendet (1969; dt. 1970)

Dein Name werde geheiligt (1963)

Dein Wille geschehe auf Érden (1958; dt. 1960)

218

Dinge, in denen es unmöglich ist, daB Gott lügt (1965)

Dreieinigkeit: siehe: Sollte man an die Dreieinigkeit glauben? ...

Du kannst für immer im Paradies auf Érden lében (1982) [9]

Edgár J., Wo sind die Toten? (1913)

Einsichten über die Heilige Schrift, 2 Bde. (1990)

Erkenntnis, die zu ewigem Lében führt (1995) [6]

Erwachet! (Zeitschrift, seit 1947) [Ébredjetek! - Folyóirat 1947 óta]

Ewiges Lében - in der Freiheit der Söhne Gottes (1966; dt. 1967)

Fragen junger Leute - praktische Antworten (1989)

Frieden und Sicherheit. Wie wirklich zu finden? (Rev. 1986) [5]

Die ganze Schrift ist von Gott inspiriert und nützlich (1967)

Der göttliche Name, der für immer bleiben wird (1984) [2]

Das Goldene Zeitalter (Zeitschrift, 1919-1937)

Gebt acht auf euch selbst und auf die ganze Herde! Lehrbuch für die König-

reichsdienstschule (1977)

Gott bleibt wahrhaftig (1946; dt. 1948)

Der gröBte Mensch, der je lebte (1991)

Die gute Botschaft, die Menschen glücklich macht (1976)

Hat sich der Mensch entwickelt oder ist er erschaffen worden? (1967; dt. 1968)

Hilfe zum Verstandnis der Bibel. Fakten über den historischen, geographischen,

religiösen und kulturellen Hintergrund der Bibel und Einzelheiten über

darin erwáhnte Personen, Völker, Orte, Pflanzen, Here und Aktivitáten

(1971, dt. 1980) (HVB; Bibellexikon)

In Einheit miteinander predigen (1955)

In Frieden und Einheit miteinander predigen und lehren (1960)

Ist die Bibel wirklich das Wort Gottes? (1969)

Ist die Religion der Weltkrise gewachsen? (1951)

Jahrbuch der Zeugen Jehovas (jáhrlich)

Jehovah's Witnesses in the Divine Purpose (1959)

Jehovas Zeugen in Gottes Vorhaben (1959; dt. 1960)

Jehovas Zeugen und die Blutfrage (1977)

Jehovas Zeugen und die Schule (1983)

Jehovas Zeugen. Verkündiger des Königreiches Gottes (1993) (JZ) [7]

Kannst du ewig in Glück auf Érden lében? (1950)

Das Königreich ist herbeigekommen (1944)

Kommentár zum Jakobusbrief (1979)

Das Lében hat doch einen Sinn (1977)

Das Lében - wie ist es entstanden? Durch Evolution oder durch Schöpfung?

(1985)

Macmillan A. H., Faith on the March, Englewood Cliffs (1957)

Die neue Welt (1942; dt. 1946)

219

Neue-Welt-Übersetzung der Heiligen Schrift (Rev. 1986)

Die Nationen sollen erkennen, daB ich Jehova bin (1972)

Die Offenbarung - ihr groBartiger Höhepunkt ist nahe! (1988) [3]

Organisatíon zum Predigen des Königreiches und zum Jüngermachen (1972)

Organisiert, unseren Dienst durchzuführen (1983) [10]

Organisiert zum Predigen des Königreiches und zum Jüngermachen (1972)

Das Paradies für die Menschheit durch die Theokratie wiederhergestellt (1972;

dt. 1973)

Pastor C. T. Russell. Sein Igében und sein Wirken (1917)

Qualified to Be Ministers (1955)

Rat über Theokratische Organisatíon für Zeugen Jehovas (1949)

Rettung aus der Weltbedrangnis steht bevor (1975)

Russell C. T., Schriftstudien: Bd. I: Der (göttliche) Plán der Zeitalter (1886; dt.

1888, hier, 1912); Bd. z: Die Zeit ist herbeigekommen (1889; dt. 1900);

Bd. 3: Dein Königreich komme (1890; dt. 1898); Bd. 4: Der Krieg von

Harmagedon (1889); Bd. 5: Die Versöhnung des Menschen mit Gott (1899;

dt. 1903); Bd. 6: Die neue Schöpfung (1904; dt. 1920); Bd. 7: Das

vollendete Geheimnis. Die Kelter des Zornes Gottes und der Fali Babylons

(1917; unter Verwendung Russellscher Texte bearbeitet von C. J.

Woodworth u. G. H. Fisher)

- A Conspiracy Exposed (Sonderdruck) (1894)

-Beröer-Handbuch zum Bibeluntemcht (1908; dt. 1912)

- The Object and Manner of our Ix>rd's Retum (1874)

- Das Foto-Drama der Schöpfung in Wort und Bild (1914)

- Himmlisches Manna (o. J.)

- Die Stíftshütte - ein Schatten der wahren, »besseren« Opfer (1881)

Russell C. TTBarbour N. H., Three Worlds, and the Harvest of This World

(1877)

Rutherford J. F, Befreiung (1926); Freiheit für die Völker (1927); Feinde (1937);

Gericht über Richter, Prediger, Nationen, Geldmanner, Politiker, Satans

Organisatíon und das Volk (1929); Die Harfe Gottes (1922); J^eben (1929);

Licht (3 Bde., 1930); Millionen jetzt lebender Menschen werden nie

sterben! (1920); Das Panier für das Volk (1926); Rechtfertigung (3 Bde.,

1932); Regierung (1928); Schöpfung (1928; dt. 1929); Versöhnung (1928);

Was ist Wahrheit? (1932); Wer ist Gott? (1932); Wo sind die Toten?

(1927); u. v. a.

Singt Jehova Loblieder! (1986)

Singt und spielt Jehova in euren Herzen (1969)

Sollte man an die Dreieinigkeit glauben? Ist Jesus Christus Gott, der

Allmachtige? (1989) (Dreieinigkeit) [8]

Die Suche der Menschheit nach Gott (1990)

220

Trost (Zeitschrift, 1938-1946)

Überleben - und dann eine neue Erde (1984)

Unterredungen anhand der Schriften (1985) [4]

Vergewissert euch über allé Dinge! (1953; dt. Rev. 1957)

Der Wachtturm (Zeitschrift, seit 1879) [Őrtorony - folyóirat 1879 óta]

Die Wahrheit, die zu ewigem Lében führt (1968) [1]

Die Wahrheit wird euch frei machen (1943; dt. 1946)

Was hat die Religion der Menschheit gebracht? (1951; dt. 1953)

Watchtower Publications Index of Subjects Discussed and Scriptures Explained

(1930-1960, Brooklyn 1961)

Der Weg zu wahrem Glück (1980)

White T., A People for His Name (New York 1967)

Das Wort (1962)

Zum Predigtdienst befáhigt (1957)

B/ További irodalom

Aland K., Synopsis Quattuor Evangelioram, Stuttgart, 9. Aufl. 1976

- Vollstándige Konkordanz zum Griechischen Neuen Testament, Berlin

1977 ff.

Die apostolischen Váter, hg. v. J. A. Fischer, Darmstadt, 6. Aufl. 1970

Des heiligen Athanasius vier Reden gegen die Arianer, BKV 13, Kempten o. J.

Aurelius Augustinus, Vier Bücher über die christliche Lehre (De doctr.

chr.), BKV 49, München 1925

Aus christlicher Verantwortung, Hg. Christliche Dienste e.V , 1993 ff.

(Zeitschrift)

Axup E. J., The Jehovah's Witnesses Unmasked, New York 1959

Bachmann P, Der erste Brief des Paulus an die Korinther, KNT, Leipzig/Erlangen

1921

Barth K., Die Kirchliche Dogmatík, Bd. I/l-TV/4, Zürich 1932-67 (KD)

Bauer W., Wörterbuch zu den Schriften des Neuen Testaments und der übrigen

urchristlichen Literatur, Berlin/New York 1971

Baumgartner W., Hebraisches und aramaisches Lexikon zum Altén Testament,

Leiden 1967 ff.

Bautz E W., Die Zeugen Jehovas, Witten, z. Aufl. 1955

Die Bekenntnisschriften der evangelisch-lutherischen Kirche. . ., Göttingen, 8.

Aufl. 1979 (BSLK)

Bergman J. R., Jehovas Zeugen und das Problem der seelischen Gesundheit,

München 1994

221

Biblia Hebraica Stuttgartensia: Editio funditus renovata, hg. v. K. Ellinger u. W.

Rudolph, Stuttgart 1967/77 (BHS)

Bjomstad J., Counterfeits At YourDoor, Uentura/California 1979

Blaising C. A./ Bock D. L. (Hg.), Dispensationalism, Israel and the Church. The

Search for Definition, Grand Rapids/Michigan 1992

Blass E/Debrarmer A. (Bearb. F. Rehkopf), Grammatik des neutestamentlichen

Griechisch, Göttingen, 16. Aufl. 1984

Boor W. de, Das Evangélium des Johannes, WStB, Wuppertal 1968

- Der Brief des Paulus an die Römer, WStB, Wuppertal, 7. Aufl. 1979

- Die Briefe des Johannes, WStB, Wuppertal, z. Aufl. 1977

Borst E.-M., Ein Wort an Jehovas Zeugen. Was ich Dinen sagen möchte..., Lahr,

5. Aufl. 1992

Bowman R. M., Understanding Jehovah's Witnesses. Why They Read the Bible

the Way They Do, Grand Rapids/Michigan, 3. Aufl. 1992

Bowser A., What Every Jehovah's Witness Should Know, Denver 1975

Briicke zum Menschen, hg. v. Bruderdienst-Missionsverlag, 1965 ff. (Zeitschrift)

Briining E., Sind Zeugen Jehovas Christen? Bír Lében, ihre Lehren und ihre

Prophetie, J^ahr, 3. Aufl. 1994 (a)

- Drei Systeme. Was verbindet Freimaurer, New Age und Jehovas

Zeugen?, J^ahr, 2. Aufl. 1994 (b)

BSLK: siehe: Bekenntnisschriften...

Carson D. A./M00 D. J./Morris L., An Introduction to the New Testament, Grand

Rapids/Michigan 1992

Chretien L. u. M., Witnesses of Jehovah. A Shocking Exposé of What Jehovah's

Witnesses Really Believe, Eugene/Oregon 1988

Clark R. W., Charles Darwin, Frankfurt/M. 1984

Cline T., Questions for Jehovah's Witnesses, Ventura/California 1975

Clouse R. (Hg.), Das Tausendjahrige Reich. Bedeutung und Wirklichkeit,

Marburg 1983

Countess R. H., The Jehovah's Witnesses^1 New Testament, Phillipsburg N. J.

1982

Cullmann O., Unsterblichkeit der Seele oder Auferstehung der Toten? Antwort

des Neuen Testaments, Stuttgart 1962

Czatt M., The International Bible Students. Jehovah's Witnesses, New Haven

1933

Daten zur antiken Chronologie und Geschichte, hg. v. M. DeiBmann, Stuttgard

1990

Decker E./Matrisciana C, The God Makers JJ, Eugene/Oregon 1993

Dencher T., The Watch Tower Heresy Versus the Bible, Chicago 1961

- Why I Left Jehovah's Witnesses, Fort Washington 1966

222

Donner H., Geschichte des Volkes Israel und seiner Nachbarn in Grundzügen,

Bd. 2, Göttingen 1986

Doyon JM Hirten ohne Erbarmen. Zehn Jahre Zeugin Jehovas. Magyarul: Jehova

Tanúja voltam, egy tévút története, Agapé, 1998.

Duncan H., Heart tö Heart Talks with Jehovah's Witnesses, Lubbock/Texas, z.

Aufl. o. J.

Dyer C. H./ Hunt A., Der Golfkrieg und das neue Babylon, Asslar 1991

Eggenberger O., Die Kirchen, Sondergruppen und religiösen Vereinigungen,

Zürich, 4. Aufl. 1986

Enroth R., Evangelizing the Cults, Ann Arbor/Michigan 1990

Eusebius von Caesarea, Kirchengeschichte, hg. u. eingeleitet v. H. Kraft, Münc-

hen, z. Aufl. 1981

Evangelisches Lexikon für Theologie und Gemeinde, hg. v. H. Burkhardt u. a., 3

Bde., Wuppertal 1992 ff. (ELThG)

Ewald P, Der Brief an die Kolosser, KNT, Leipzig 1910

Exegetisches Wörterbuch zum Neuen Testament, hg. v. H. Balz u. G. Schneider,

Stuttgart/Berlin/Köln/Mainz 1980 ff. (EWNT)

Exodus-Materialdienst, Meran 1980 ff.

Franz R., Der Gewissenskonflikt. Menschen gehorchen oder Gott treu bleiben?

Ein Zeuge Jehovas berichtet, München, z. Aufl. 1991

Fruchtenbaum A. G., Handbuch der biblischen Prophetie, 2 Bde., Asslar 1984/85

Fudge E. W., The Rre that Consumes. The Biblical Case for Conditional

Immortality, Carlisle, z. Aufl. 1994

Garbe D., Zwischen Widerstand und Martyrium. Die Zeugen Jehovas im »Dritten

Reich«, SzZ, München 1993

Gassmann L., Das anthroposophische Bibelverstandnis. Eine kritische

Untersuchung unter besonderer Beriicksichtigung der exegetischen

Veröffentlichungen von Rudolf Steiner, Friedrich Rittelmeyer, Emil Bock

und Rudolf Frieling, Wuppertal/Zürich 1993

- Evangelische Kirche - wohin? Ein Ruf zur Besinnung und Umkehr,

Uhldingen 1995

- Okkultismus, östliche Religionen und die New-Age-Bewegung. Eine

Orientierungshilfe, Lahr 1990

- Die Zukunft findet doch statt. Die Krisen der Welt und die Zeichen der

Zeit, Lahr 1991. Magyarul: Mégis van jövőnk, Evangéliumi Kiadó

- Der Traum von der einen Welt. Neue Weltordnung, New Age und

Konziliarer ProzeB, Bad Liebenzell/Lahr 1996

Gebhard M., Die Zeugen Jehovas. Eine Dokumentation über die Wachtturm-

Gesellschaft, Leipzig/Jena/Berlin 1970

Geppert W., Die Zeugen Jehovas - »Ernste Bibelforscher« im Zeichen der

Schlange, Neuffen 1952

223

Gerstner J. H., The Teachings of Jehovah's Witnesses. A Comparison..., Grand

Rapids/Michigan, 12. Aufl. 1994

- The Theology of the Major Sects, Grand Rapids 1963

Gesenius W., Hebraisches und aramaisches Handwörterbuch über das Alté

Testament. In Verbindung mit H. Zimmern... bearbeitet v. F Buhl,

Neudruck Berlin 1962 (= 17. Aufl. 1915)

Gnilka J., Der Kolosserbrief, HThK, Freiburg/Basel/Wien 1980

-DerPhilipperbrief, HThK, Freiburg/Basel/Wien 1982

Goppelt L., Theologie des Neuen Testaments, Göttingen, 3. Aufl. 1978

- Typos. Die typologische Deutung des Altén Testaments im Neuen,

Darmstadt 1973 (= Gütersloh 1939)

Greber J., Das Neue Testament. Erster Teil: Übersetzung, TeaneckN. J. 1936

Grigg D. H., Do Jehovah's Witnesses and the Bible Agree?, New York 1958

Gruss E. C, Apostles of Denial, Nutley/New Jersey 1970

- We Left Jehovah's Witnesses. Personal Testimonies, Grand

Rapids/Michigan 1974

Guthrie D., New Testament Introduction, Downers Grove/JJlinois 1970

- New Testament Theology, Downers Grove/Dlinois 1981

Haack F.-W., Jehovas Zeugen, München, 15. Aufl. 1993

- Sekten, München, 6. Aufl. 1994

Haldeman I. M., The Millennial Dawnism. The Blasphemous Religion which

teaches the Annihilation of Jesus Christ, New York o. J. (vor 1914)

Handbuch der Dogmen- und Theologiegeschichte, Bd. i: Die Lehrentwicklung im

Rahmen der Katholizitat, hg. v. C. Andresen, Göttingen 1989 (HDT)

Handbuch Religiöse Gemeinschaften. Freikirchen. Sondergemeinschaften.

Sekten. Weltanschauungen. Missionierende Religionen des Ostens.

Neureligionen. Für den VELKD-Arbeitskreis Religiöse Gemeinschaften im

Auftrage des Lutherischen Kirchenamtes hg. v. H. Reller u. M. KieBig,

Gütersloh, 4. Aufl. 1993

Handbuch zu Freikirchen und Sekten. Eine Arbeitshilfe der Vereinigten

Evangelisch-Lutherischen Kirche Deutschlands. Teil TJ: Sekten und

Weltanschauungsgemeinschaften, hg. v. Lutherischen Kirchenamt Hanno-

ver, ig66 Hanhart R., »Textgeschichtliche Probleme der LXX von ihrer

Entstehung bis Origenes«, in: Hengel/Schwemer 1994, S. 1-19

Harris M. J., Jesus as God. The New Testament Use of Theos in Reference to

Jesus, Grand Rapids/Michigan 1992

Harris R. L., »The Meaning of the Word Sheol as Shown by Parallels in Poetic

Texts«, in: Bulletin of the Evangelical Theological Society Nr. 4/1961

Hamson R. K., Introduction to the Old Testament, Grand Rapids/Michigan

1969

Hébert G., Les Témoins de Jehovah, Montreal 1960

224

Heide M., Warum noch warten... Das Reich Gottes im Wandel der Zeiten,

Bielefeld 1992

Heidler E, Ganztod oder nachtodliche Existenz?, The 4/1985, S. 169-175

Hendriksen W., Das Jenseits. GrandriB der biblischen Lehre von den letzten

Dingen, Marburg 1992

Hengel M., »Die Septuaginta als christliche Schriftensammlung, ihre

Vorgeschichte und das Problem ihres Kanons«, in: Hengel/Schwemer

1994, S. 182-284

Hengel MVSchwemer A. M. (Hg.), Die Septuaginta zwischen Judentum und

Christentum, WUNT 72, Tübingen 1994

Hennecke E./Schneemelcher W., Neutestamentliche Apokryphen in deutscher

Übersetzung, Bd. 1: Evangelien, Tübingen, 5. Aufl. 1987

Hellmund D., Geschichte der Zeugen Jehovas (in der Zeit von 1870 bis 1920).

Mit einem Anhang: Geschichte der Zeugen Jehovas in Deutschland (bis

1970), nichtpaginierte Xerographie, Hamburg 1971

Heussi K., Kompendium der Kirchengeschichte, Tübingen, 15. Aufl. 1979

Hieronymus, Liber de viris illustribus, Migne PL 23, 631-766 (De vir. ill.)

Hislop A., The Two Babylons, Neptune/New York 1959

Hoekema A. A., Jehovah's Witnesses, Grand Rapids/Michigan, 4. Aufl. 1972

- Der siebente Tag. Ellen G. White, die Adventisten und der Sabbat,

Bielefeld 1995

- The Four Major Cults, Grand Rapids/Michigan 1963

Hoffmann G./v. Siebenthal H., Griechische Grammatik zum Neuen Testament,

Riehen, 2. Aufl. 1990

Holthaus S., Fundamentalismus in Deutschland. Der Kampf um die Bibel im

Protestantismus des 19. und 20. Jahrhunderts, BeS, Bonn 1993

Hubmer R, Endzeit-Prophetie. Die Aktualitat der Zukunftsreden Jesu Christi,

Neuhausen-Stuttgart, 2. Aufl. 1987

Hunt D., Globaler Friede und Aufstieg des Antichristen, Hamburg 1993

Hutten K., Seher, Grübler, Enthusiasten. Sekten und religiöse Sondergemein-

schaften der Gegenwart, Stuttgart, 2. Aufl. 1968,12. Aufl. 1982

Imago Hominis (Quartalsschrift des Instituts für medizinische Anthropologie und

Bioethik, Wien)

Irenaus, Adversus haereses, hg. v. W. W. Harvey, I/JI, Cambridge 1857

Jeremiás J., Die Gleichnisse Jesu, Göttingen, 9. Aufl. 1977

Jonsson C.O., The Gentile Times Reconsidered, Atlanta, 2. Aufl. 1986

Kaiser E, Zions Wachtturm- oder Millennium-Tagesanbruchs-Lehren, Witten

1920

Keil C. E/Delitzsch E, Commentary on the Old Testament, Vol. I: The

pentateuch, Grand Rapids/Michigan 1986

Kern H., How to Respond to the Jehovah's Witnesses, St. I-ouis 1977

225

Kirban S., Jehovah's Witnesses. Doctrines of Devils, No. 3, Chicago 1973

Koch K. E., Israel in der Erfüllungszeit, Aglasterhausen, z. Aufl. 1989

- Seelsorge und Okkultismus, Berghausen/Bd. o. J.

Köppel E., Die Zeugen Jehovas. Eine psychologische Arlalyse, München, z.

Aufl. 1990

Konkordanz zum hebraischen Altén Testament, hg. v. L. Rost u. G. Lisowsky,

Stuttgart, z. Aufl. 1966

Der Korán. Das heilige Buch des Islam. Nach der Übertragung v. L. UUmann neu

bearbeitet u. erláutert v. L. W. Winter, München, 13. Aufl. 1982

Kreeft P./Taelli R. K., Handbook of Christian Apologetics, Downers

Grove/niixlois 1994

Külling S. R„ Genesis, 44.-47. Teil: Gen. 5,1 ff., in: Fundamentum 1-4/1992

Kümmel W. G., Einleitung in das Neue Testament, Heidelberg, 21. Aufl. 1983

Küng H., Christentum und Weltreligionen, München, 3. Aufl. 1982

Künneth W., Theologie der Auferstehung, GieBen/Basel, 6. Aufl. 1982

Kürzinger J., Papias von Hierapolis und die Evangelien des Neuen Testaments.

Gesammelte Aufsatze., Regensburg 1983

Lamparter H., Das Buch der Weisheit. Prediger und Sprüche, BAT, Calw, 2.

Aufl. 1959

- Die Hoffnung der Christen: Das biblische Wort vom Ziel aller Dinge,

Wuppertal/Metzingen, z. Aufl. 1977

Larkin C, The Greatest Book on Dispensational Truth« in the World,

Glenside/Pasadena, z. Aufl. 1920

Laubach E, Der Brief an die Hebraer, WStB, Wuppertal, 5. Aufl. 1977

Lewis G. R., The Bible, the Christian and Jehovah's Witnesses, Philadelphia

1966

Lexikon zurBibel, hg. v. E Rienecker, Wuppertal, 10. Aufl. 1985

Iindsey H./ Carlson C. C, Altér Planet Erde wohin? lm Vorfeld des Dritten

Weltkriegs, Asslar, 17. Aufl. 1989

Lipsius J., De cruce libri trés, Antwerpen 1629

Loofs F., Die »Internationale Vereinigung Ernster Bibelforscher«, Leipzig 1918

Lutherbibel erklart..., Stuttgart 1974

Luz U., Das Evangélium nach Matthaus (Mt 8-17), EKK 1/2, Zürich-

Braunschweig 1990

Magnani D.Barrett A., The Watchtower Files. Dialogue With A Jehovah's

Witness, Minneapoh's/Minnesota 1985

Maier G., Johannes-Evangelium, 2 Bde., Neuhausen-Stuttgart 1984/86

- Lukas-Evangelium, 2 Bde., Neuhausen-Stuttgart 1991/92

- Matthaus-Evangelium, 2 Bde., Neuhausen-Stuttgart 1979/80

- Der Prophet Dániel, WStB, Wuppertal 1982

D. Martin Luthers Werke. Kritische Gesamtausgabe, Weimar 1883 ff. (WA)

226

Martin W. R., The Kingdom of the Cults, Minneapolis/Minnesota, 3. Aufl. 1985

Martin W. R./Klann N., Jehovah of the Watchtower, Minneapolis/Minnesota

1985

Materialdienst der Evangelischen Zentralstelle fiir Weltanschauungsfragen (EzW)

(Zeitschrift)

McDowell JVLarson B., Jesus - eine biblische Verteidigung seiner Gottheit,

Weichs 1985

McDowell JVStewart D., The Deceivers. What Cults Believe. How They Lure

Followers, Nashville/Atlanta/Ix>ndon/Vancouver 1994

McKinney G. D., The Theology of the Jehovah's Witnesses, Grand Rapids 1962

Metzger B. M., »The Jehovah's Witnesses and Jesus Christ«, Theology Today,

April 1953, S. 65-85

Morey R. A., How to Answer a Jehovah's Witness, Minneapolis/Minnesota 1980

Neidhard L., Die Zeugen Jehovas, Altenberge 1986

Neuner J./Roos H., Der Glaube der Kirche in den Urkunden der

Jwehrverkündigung, neu bearb. v. K. Rahner u. K.-H. Weger, Regensburg,

10. Aufl. 1979

Nitschke K., Die Zeugen Jehovas. Eine kritische Betrachtung, Berlin 1949

Nobel R., Falschspieler Gottes. Die Wahrheit über Jehovas Zeugen, Hamburg

1985

Nóvum Testamentum Graece, post Eberhard Nestlé et Erwin Nestlé communiter

ediderunt K. Aland et al., Stuttgart, 26. Aufl. 1979 (Nestlé-Aland)

Obst H., Apostel und Propheten der Neuzeit, Berlin o. J.

Pache R., Das Jenseits, Wuppertal 1957

- Die Wiederkunft Jesu Christi, Wuppertal, 11. Aufl. 1987

Papé G., Die Wahrheit über Zeugen Jehovas, Rottweil 1970

- Ich war Zeuge Jehovas, Aschaffenburg, 19. Aufl. 1993

Papé K-.D., Brief an den Verfasser vom 15.2.1996

Patristic Greek J^exicon, ed. by G. W. H. Lampe, Oxford 1961

Pentecost J. D., Bibel und Zukunft. Untersuchung endzeitlicher Aussagen der

Heiligen Schrift, Dillenburg 1993

Pesch R., Das Markusevangelium, 2 Bde., HThK, FreiburgBasel/Wien 1976-77

Pietron J., Geistige Schriftauslegung und biblische Predigt. Uberlegungen zu

einer Neubestimmung geistiger Exegese im Blick auf heutige

Verkündigung, TThTh, Düsseldorf 1979

Pike R., Jehovah's Witnesses. Who They Are, What They Teach, What They Do,

New York 1954

Platón, Phaidon pder von der Unsterblichkeit der Seele, Stuttgart 1984

Rad G. von, Das erste Buch Mose. Genesis, ATD, Göttingen, 7. Aufl. 1964

227

Reallexikon für Antiké und Christentum. Sachwörterbuch zur Auseinander-

setzung des Christentums mit der antiken Welt, begr. v. E J. Dölger u.a.,

hg. v. Th. Klausner, Stuttgart 1950 ff. (RAC)

Reed D. A., Jehovah's Witnesses. Answered Verse by Verse, Grand Rapids , 20.

Aufl. 1994

Die Religion in Geschichte und Gegenwart..., 6 Bde. u. 1 Reg.-Bd„ Tübingen, 3.

Aufl. 1957 ff. (RGG)

Rienecker E, Lexikon zur Bibel, Wuppertal 1976

- Sprachlicher Schlüssel zum Griechischen Neuen Testament,

GieBen/Basel, 15. Aufl. 1977

Rogerson A., Millions Now Living Will Never Die, London 1969

Rogerson A., Viele von uns werden niemals sterben. Geschichte und Geheimnis

der Zeugen Jehovas, Hamburg/Zürich 1971

Ronsdorf H. J., Und die Toten lében doch. Die Unsterblichkeit der Seele,

Bielefeld 1992

Rosenthal M., Was glauben Sie über die Wiederkunft Christi? Ein neues

Verstándnis der Entrückung, der Trübsal und des zweiten Kommens Jesu,

Solingen 1994

Ross J. J., Somé Facts About the Self-styled »Pastor« Charles T. Russell, 1912

- Somé Facts and More Facts About the Self-styled »Pastor« Charles T

Russell, 1914

Ruppert H. J., Okkultismus - Geisterwelt oder neuer Weltgeist?,

WiesbadenAVuppertal 1990

Sadlack E. u. O., Die Verwüstungen des Heiligtums. Mahnruf an allé

Bibelforscher, Angerburg 1928

Schnackenburg R., Das Johannesevangelium, 4 Bde., HThK N/1-4,

Freiburg/Basel/Wien 1970 ff.

Schmoller A., Handkonkordanz zum griechischen Neuen Testament, Stuttgart

1982

Schnell W. J., Christians: Awake!, Grand Rapids 1962

- Thirty Years a Watchtower Slave, Grand Rapids 1956

- Falsche Zeugen stehen wider mich. 30 Jahre Sklave des Wachtturms,

Konstanz 1959 (a)

- Intő the Light of Christianity, Grand Rapids 1959 (b)

Schrupp E., Izrael az utolsó időben, Evangéliumi Kiadó

Septuaginta. Id est Uetus Testamentum graeca iuxta LXX interpretes, ed. A.

Rahlfs, Stuttgart 1935

Sieben Sekten. Eine Warnung für evangelische Christen, Wuppertal, 27. Aufl.

1977

Siedenschnur G., Kleiner Sekten-Katechismus, Gütersloh, 9. Aufl. 1966

- Wer sind die Zeugen Jehovas?, Gütersloh, 3. Aufl. 1966

228

Sierszyn A., 2000 Jahre Kirchengeschichte, Bd. I: Von den Anfángen bis zum

Untergang des Weströmischen Reiches, Neuhausen-Stuttgart 1995

Spier H. J., De Jehovah's Getuigen en de Bijbel, Kampen, z. Aufl. 1971

Sprachlicher Schlüssel zum Griechischen Neuen Testament. Nach der Ausgabe

von E. Nestlé, bearb. v. E Rienecker, GieBen/Basel, 15. Aufl. 1977

Stadelmann H. (Hg.), Epochen der Heilsgeschichte. Beitrage zur Förderung

heilsgeschichtlicher Theologie, Wuppertal 1984

- Grundlinien eines bibeltreuen Schriftverstándnisses, Wuppertal 1985

Stadelmann H. (Hg.), Glaube und Geschichte. Heilsgeschichte als Thema der

Theologie, GieBen/Basel/Wuppertal 1986

Stevenson W. C, The Inside Story of Jehovah's Witnesses, New York 1968

Stoll C-D., DerPrediger, WStB, Wuppertal/Zürich 1993

- »Der Untergang Jerusalems - 587 oder 586 v. Chr.? Ein Beitrag zur

alttestamentlichen Chronologie am Ende der judaischen Königszeit«, in:

Jahrbuch für evangelikale Theologie 1987, S. 71-107

Strack H. L./Billerbeck P, Kommentár zum Neuen Testament aus Talmud und

Midrasch, München 1924 ff.

Stroup H. H., The Jehovah's Witnesses, New York 1945

Stuhlhofer E, Charles T Russell und die Zeugen Jehovas. Der unbelehrbare

Prophet, Bemeck, 3. Aufl. 1994

- »Das Ende naht!« Die Irrtümer der Endzeit-Spezialisten, GieBen/Basel

1992

Süsskind E. v., Zeugen Jehovas. Anspruch und Wirklichkeit der Wachtturm-

Gesellschaft, Neuhausen-Stuttgart 1985

Theologisches Begriffslexikon zum Neuen Testament, 2 Bde., hg. v. L. Coenen,

E. Beyreutheru. H. Bietenhardt, Wuppertal 1977 (TBLNT)

Theologisches Handwörterbuch zum Altén Testament, hg. v. E. Jenni u. C.

Westermann, z Bde., Zürich/München 1976 (THAT)

Theologische Realenzyklopádie, hg. v. G. Krause u. G. Müller, Berlin/New York

1977 ff. (TRE)

Theologisches Wörterbuch zum Altén Testament, hg. v. G. J. Botterweck u. H.

Ringgren, Stuttgart 1973 ff. (ThWAT)

Theologisches Wörterbuch zum Neuen Testament, begründet v. G. Kittel, hg. v.

G. Friedrich, 9 Bde., Registerband u. I Bd. Literaturnachtrage, Stuttgart

1933-79 (ThWNT)

Thomas F. W., Masters of Deception: An Exposé of the Jehovah's Witnesses,

Grand Rapids 1970

Thompson R. C, The Epic of Gilgamish, Oxford 1930 Thompson-Studienbibel,

Neuhausen-Stuttgart 1986

Tibusek J., Auf der Suche nach dem Heil. Religiöse Sondergemeinschaften. Wer

sie sind und was sie wollen, GieBen, z. Aufl. 1991

229

Trillhaas W., »Einige Bemerkungen zur Idee der Unsterblichkeit«, NZSTh 1965,

S. 147 ff.

Twisselmann H. J., Brief an den Verfasser vom 6. 2. 1996

- Jehovas Zeugen - die Wahrheit, die frei macht? Eine Orientierungs- und

Entscheidungshilfe, GieBen/Basel, z. Aufl. 1992

- Vom Zeugen Jehovas zum Zeugen Jesu Christi, GieBen/Basel, 7. Aufl.

1985

- Der Wachtturm-Konzern der Zeugen Jehovas. Anspruch und

Wirklichkeit, GieBen/Basel 1995

- Die »Zeugen Jehovas« - Erwahlte oder Verführte?, Wuppertal/Zürich, 8.

Aufl. 1991

Vogel G. L., Was wissen wir von der Seele?, Aschaffenburg 1960

Walvoord J. E, Brennpunkte biblischer Prophetie. Was kommt auf uns zu?,

Neuhausen-Stuttgart 1992

Wass B., Lében »in der Wahrheit«. 12 Jahre Zeugin Jehovas, Salzburg 1989

Watters R., Refutíng Jehovah's Witnesses. An Exposé of Doctrinal Errors, Man-

hattan Beach 1987

Weis C, Zeugen Jehovas - Zeugen Gottes? Eine Hilfe zur kritischen

Auseinandersetzung mit der Igenre der Wachtturm-Gesellschaft, Salzburg

1984

Westcott and Hort, The New Testament in the Original Greek, New York 1885

Westermann C, Genesis. Kapitel I-H, BK M, Neukirchen-Vluyn, 2. Aufl. 1976

Whalen W. J., Armagedon Around the Corner, New York 1962

White E. G., Der groBe Konflikt, Zürich/Wien/München/Winterswijk o. J. (1888)

- Magyarul: A nagy küzdelem

Wiskin R., Das biblische Altér der Erde, Neuhausen-Stuttgart 1994

Wohlenberg G., Das Evangélium des Márkus, KNT, Leipzig/Erlangen 1930

Wunderlich G., Jehovas Zeugen, die Paradies-Uerkaufer, München, 3. Aufl. 1992

Zahn T., Das Evangélium des Johannes, KNT, Leipzig/Erlangen, 5. + 6. Aufl.

1921

- Das Evangélium des Lukas, KNT, Leipzig/Erlangen, 3. + 4. Aufl. 1920

- Der Brief des Paulus an die Römer, KNT, Leipzig/Erlangen, 3. Aufl. 1925

- Die Apostelgeschichte des Lukas. Erste Halfte, KNT, Leipzig, 1. + 2. Aufl.

1919

- Die Offenbarung des Johannes, Wuppertal 1986 (= Leipzig/Erlangen, 1-3.

Aufl. 1924/26)

- Einleitung in das Neue Testament. Zweiter Bánd, Leipzig, 3. Aufl. 1907

230

C/A fordításhoz felhasznált, magyar nyelven is meg-

jelent Őrtorony-irodalom

Az igazság, mely örök élethez vezet, 1970

Az ISTENI NÉV, amely mindörökké fennmarad, 1985

A Jelenések nagyszerű csúcspontja közel!, 1989

Érveljünk az írásokból, 1989

Igazi béke és biztonság - hogyan találhatod meg?, 1990

Ismeret, amely örök élethez vezet, 1995

Jehova Tanúi - Isten királyságának hirdetői, 1997

Kell-e hinned a Háromságban?, 1989

Örökké élhetsz Paradicsomban a földön, 1985

Szervezetten a szolgálatunk elvégzésére, 1986

Vér nélkül - Az orvos figyelmébe, 1994

*

231

Függelék a magyar kiadáshoz

Az Őrtorony Társulat történelemkönyve szerint Russell tanai már a

múlt század végén eljutottak hazánkba. „Egy volt professzor, egy

magyar ember 1898-ban elhagyta Kanadát, hogy hazájában terjessze a

Biblia sürgős üzenetét" (Jehova Tanúi... 413. o.). Majd „1908-ban

Benedek Andrásné, egy szerény magyar asszony visszatért az Oszt-

rák-Magyar Monarchia területére, hogy másokkal is megossza azokat

a jó dolgokat, melyeket megtanult... A dühös papság heves ellenállá-

sa ellenére tanulmányozási csoportok jöttek létre, és kiterjedt tanús-

kodás folyt.... 1935-re a Királyság-hirdetők csapata 348-ra növekedett

Magyarországon" (i.m. 431. o.). Első magyar nyelvű könyvük Russel

Bibliai tanulmányainak első kötete volt (A korszakok isteni terve),

amely 1910-ben jelent meg. A magyar nyelvű Őrtorony valószínűleg

1913-ban indult. „Az egyes egyházaknak a szekták ellen kiadott vé-

dőirataiban az 1920-as évek második felében jelennek meg a Jehova

Tanúi" (ld. A magyar protestantizmus 1918-1948, szerk. Szigeti Jenő,

Kossuth, 1987. 233kk). A mozgalom csak 1989-ben kapott állami

elismerést, addig - elsősorban az állam iránti negatív hozzáállás, kü-

lönösen pedig mindenféle katonai szolgálat elutasítása miatt - illegá-

lisnak számított. (Bár a hetvenes évektől kezdve egyre inkább eltűrték.)

Az „Őrtorony" 1998. január 1-jei számában „Az 1997-es szolgálati

évről szóló jelentés" szerint Magyarországon és a szomszédos orszá-

gokban a következő az Őrtorony-szervezetek taglétszáma:

Összes tag

Ebből új tagok

Magyarország

19 457

1914

Ausztria

20 842

570

Horvátország

5 133

343

Jugoszlávia

3 883

481

Románia

36 405

459

Szlovákia

12 587

613

Szlovénia

1839

82

Ukrajna

85 242

13 612

232

Az EVANGÉLIUMI KIADÓ

1997-ben megjelent könyvei

Farkas Jánosné:

Pflaum, L.:

Sauer, E.:

Boddenberg, D.:

Drüeke, S.:

Gitt, W.:

Taylor, H. L.:

Gerber, S.:

Junker, R.:

Patrícia St. John

Lorch, J.:

Gooding, D.:

Reimer, J.:

MacDonald, W.:

Bühne, W.:

Wilder-Smith, A

Lukátsi V.:

Bullinger, E. W.:

D. R:

Fehérke

Erőforrás

A hit versenypályáján 1

Nyerd el az élet koszorúját i

A páratlan, senkihez sem hasonlít-

ható - Jézus Krisztus nevei és címei

Utazás a dinoszauruszok korába

Jelek a mindenségből

A Kis Zarándok vándorútja

Halál, hol a te fullánkod?

Ádámtól származik az ember?

elmondja élettörténetét

Imádkozok előtt megnyílik az ajtó

Keresztyénség: ópium vagy igazság?

Gerusszia barlangjaiban

Ösvényem világossága

Ha valóban van Isten?

. E.: Miért engedi meg Isten?

Élő kövek (2. kiadás)

Két természet Isten gyermekében 1

Több, mint megmentettnek lenni >

A legnagyobb gazdagság

Jehova Tanúinak száma világ-

szerte erőteljesen növekszik. Folyó-

iratuk, az „Őrtorony" körülbelül 19

millió példányban, 120 nyelven jele-

nik meg. Ez a legnagyobb példányszá-

mú vallási folyóirat a világon. Az

Őrtorony Társulat Németországban

arra törekszik, hogy „közjogi testü-

letnek" ismerjék el.

Ebben a helyzetben, továbbá

tekintettel arra, hogy majdnem

mindenkinek akadt már dolga

Jehova Tanúival, igencsak szükséges

történetük és tanításuk átfogó

bemutatása és értékelése. Hogyan keletkezett az Őrtorony Társu-

lat? Hogyan fejlődött? Melyek az alapvető tanításai? Összhangban

vannak-e ezek a Bibliával? Hogyan misszionálnak Jehova Tanúi, és

hogyan találkozhatnak velük misszói lelkülettel a meggyőződéses

keresztyének?

Ezekre a kérdésekre kíván tudományos megalapozottsággal,

ugyanakkor közérthetően felelni ez a könyv.

Dr. Lothar Gassmann (1958) 1977-84 között teológiát tanult

Tübingenben, ugyanitt doktorált 1992-ben, disszertációját az

antropozófiai bibliamagyarázatról írta. 1991-93 között a Badeni

Egyház segédlelkésze, 1993-97 között a giesseni Szabad Teológiai

Akadémián a dogmatika és az apologetika oktatója, továbbá a

korntali Szabad Missziói Főiskola és a szentpétervári Keresztyén

Egyetem vendégtanára. 1998-tól a hitvédelemmel foglalkozó

Walter Künneth Intézet munkatársa. Több mint 20 teológiai és

világnézeti témájú könyv, számos tanulmány, továbbá több mint

600 ének szerzője. Kezdeményezője a Luther halála 450. évfor-

dulójára kiadott, az egyház és a társadalom mai helyzetére vonat-

kozó „új 95 tételnek".

Magyarul megjelent könyvei: New Age; Jézus Krisztussal a

hidakon át; Jézus Krisztus feltámadt; Mégis van jövőnk; Vala-

mennyi vallás ugyanazt az Istent tiszteli?; Rudolf Steiner.

Table of Contents

Jehova Tanúi - Történetük, tanításuk, értékelésük - (Original: Zeugen Jehovas - Geschichte, Lehre, Beurteilung)