Jean Gibson
Antrenament în
creştinism 2
CURS BIBLIC INTERMEDIAR
Agape

Titlul original: Intermediate Christian Training
Copyright by Editura CLV (Germania) pentru versiunea în limba română
Copyright 2001 by Editura Agape
Traducător: Olimpiu S. Cosma
Tiparul: Agape S.R.L.
Str. Podului 8
2300 Făgăraş
ISBN 973-8152-57-7

Cuvînt înainte
„Toata Scriptura este insuflată de Dumnezeu şi de folos... să dea înţelepciune în
neprihănire, pentru ca omul lui Dumnezeu să fie desăvîrşit şi cu totul destoinic pen-
tru orice lucrare bună" (2.Timotei 3:16-17). Aici, Dumnezeu ne pune în faţă un
obiectiv clar - creştinul ca „om desăvîrşit", matur, „al lui Dumnezeu", a cărui matu-
ritate spirituală se exprimă în capacităţile lui practice pentru „orice lucrare bună" -
şi un mijloc unic: „toată Scriptura", aplicată în învăţătură şi „înţelepciune în nepri-
hănire [dreptitudine = conformare cu standardul divin]" tradusă în practică.
Această misiune este astăzi iarăşi mai puternic conştientizată, fapt dovedit de nu-
mărul mare de materiale biblice de învăţătură şi instruire apărut pînă în prezent, ca
şi numărul crescînd de seminarii şi cursuri la sfîrşit de săptămînă în cadrul biseri-
cilor.
O lipsă mult resimţită de participanţi şi conducători este că multe dintre aceste
materiale se mărginesc cel mai adesea la teorie, din lipsă de timp şi ocazii pentru
exerciţiu practic şi aplicaţie. De asemenea, toate cursurile biblice concepute pentru
intervale de timp mai lungi se mărginesc la mijlocirea cunoştinţelor teoretice prin în-
trebări.
Cursul de faţă, al treilea dintr-o serie de cinci, încearcă să ţină cont de acest lucru.
El nu vrea să fie înţeles ca un „curs" care să fie învăţat şi testat în scris, ci, cum spune
titlul, ca parte a unui „program de antrenament" în credinţa creştină, care să poată
ajuta tînărul creştin printr-o legătură consecventă între învăţătură şi misiune practică
în munca de pregătire şi de aplicare a capacităţilor spirituale practice. Materialul de
faţă a fost dezvoltat şi testat timp de zece ani de la apariţia lui în Fairhaven Bible
Chapel, San Leandro, California (o biserică locală după modelul noutestamental, în
care lucrează şi William MacDonald, autor binecunoscut a numeroase cărţi). între
timp, aceste cursuri au fost traduse în mai multe limbi şi folosite deja cu o binecu-
vîntare clar simţită. Dar nu trebuie să se uite un lucru. Nici un material, inclusiv cel
prezent, nu este un „mijloc minune". Hotărîtor este caracterul şi angajamentul spiri-
tual al persoanei care prezintă materialul, precum şi motivaţia şi dorinţa după învăţă-
tură a acelora care vor să lucreze cu el. în caz că acestea există, acest curs de antre-
nament poate fi un pas care să ajute marele obiectiv de pregătire a unor lucrători
maturi şi capabili pe tărîm spiritual.
Editura

Lecţia 1
Autoritatea Bibliei
„EL ÎI ÎNVĂŢA CA UNUL CARE AVEA PUTERE, nu cum îi învăţau cărturarii
lor" (Matei 7:29). Oamenii, care L-au auzit pe Isus [Iesus] Cristos vorbind, erau mi-
raţi. Ei ascultau fermecaţi cum predica Isus cu autoritate, cu adevăr şi cu putere de
convingere. Toate încercările de a-L critica au rămas tară rezultat. Ceea ce-i carac-
terizase pe marii profeţi de odinioară se observa şi la Domnul Isus, fireşte că în-
tr-un mod mult mai convingător. Aici era adevărata autoritate! Din ce sursă prove-
nea ea? Obîrşia ei era Cuvîntul lui Dumnezeu (Marcu 7:13; Luca 4:4; 8:11; 11:28).
Obîrşia ei era Cuvîntul, care-L deosebea pe Isus de cuvintele oamenilor (Matei 15:
3). Obîrşia ei era „cuvintele lui Dumnezeu" (Romani 3:2). Cînd a spus Isus: „Este
scris", atunci nu mai încăpea îndoială la ce Se referea. El cita neîncetat Sfînta Scrip-
tură. Ea era adevărul (Daniel 10:21; loan 17:17). Sfînta Scriptură nu conţinea nici o
eroare; eroarea era urmarea unei insuficiente cunoaşteri a Scripturii (Marcu 12:24).
Pretenţia de autoritate a Bibliei
„Toată Scriptura e insuflată de Dumnezeu" (2.Timotei 3:16). Sfînta Scriptură
provenea de la Dumnezeu, care o „insuflase" prin oameni. „Oamenii au vorbit de la
Dumnezeu, mînaţi de Duhul [Spiritul] Sfînt" (2.Petru 1:21). Scriptura a fost dată
„nu cu vorbiri învăţate de la înţelepciunea omenească, ci cu vorbiri învăţate de la
Duhul Sfînt, întrebuinţînd o vorbire duhovnicească pentru lucruri duhovniceşti"
(1 .Corinteni 2:13). Aceasta nu arată în ce mod a „insuflat" Dumnezeu Scriptura. Dar
afirmaţiile de mai sus se referă la întreaga Scriptură; cuvintele ei nu sunt produsul
doar al inteligenţei omeneşti, ci sunt cuvintele Duhului lui Dumnezeu. De aceea pu-
tea să Se refere Isus la ceea ce a spus Dumnezeu (Matei 15:4). Nici cea mai mică
părticică de literă nu va trece (Matei 5:18-19). Scriptura nu poate fi desfiinţată (loan
10:35). Ea trebuie să fie împlinită, a spus Isus. Cum ar putea fi altfel, cînd ea vine
din „gura lui Dumnezeu" (Matei 4:4)?
Profeţii au fost pur şi simplu trimişii lui Dumnezeu (Matei 11:10). Ei au fost băr-
baţi prin care „vorbea" Cuvîntul Domnului. De la Moise încoace, profeţii au pretins
mereu acest lucru (Exod 4:10-16; Deuteronom 4:2; Ieremia 1:7-9; 9:12; Isaia 40:5;
58:14; Arnos 3:8; Mica 4:4). Expresia „Aşa vorbeşte Domnul" survine de circa 2600
de ori în Vechiul Testament. Scriitorii au recunoscut unul după altul autoritatea ace-
lora care fuseseră înainte de ei şi au fost atenţi să nu-i contrazică.
Noul Testament citează repetat Vechiul Testament ca şi „Cuvîntul lui Dumnezeu"
sau ca „Sfînta Scriptură" (Romani 1:2). O mare parte din Noul Testament e compus
de fapt din citate vechitestamentale. Pavel a vorbit cu aceeaşi exprimare despre pro-
priile lui scrieri (1.Corinteni 14:37). Petru aşează scrierile lui Pavel [Paul] pe ace-
eaşi treaptă cu scrierile vechitestamentale (2.Petru 3:15-16). Scrierea Noului Testa-
ment a fost însoţită de autoritate divină (Matei 10:19-20; loan 14:26; 16:12,15).
Ultima carte a fost atribuită lui Dumnezeu (Apocalipsa 1:1) şi se încheie cu o aver-
tizare împotriva adăugării sau scoaterii unui cuvînt din ea (Apocalipsa 22:18-19).
Biblia vorbeşte despre sine ca despre Cuvîntul lui Dumnezeu, care este „viu şi lucră-

tor" (Evrei 4:12) şi o „sămînţă care nu putrezeşte" şi care duce la naşterea din nou
a unui om (1.Petru 1:23). în Biblie găsim profeţie şi împlinire, indicaţie şi trimitere
în cărţi, pretenţie de autoritate şi recunoaştere a autorităţii. în Biblie avem 66 de
cărţi diferite, care au fost scrise de mai mult de 40 de bărbaţi într-o perioadă de peste
1500 de ani şi care se potrivesc una cu alta ca pietrele într-o construcţie măreaţă.
Biblia este cea mai importantă carte dată vreodată oamenilor.
Transmiterea Bibliei
Putem ti siguri că avem în faţa noastră exact cuvintele pe care le-a dat Dumnezeu
şi nu altele? Posedăm adevăratele cărţi şi adevăratele texte ale acestor cărţi aşa cum
au fost date iniţial? Ceea ce Dumnezeu ne-a dăruit în mod supranatural a putut să şi
păstreze. Unitatea Bibliei, cum o avem astăzi, este deja în sine o mărturie. Cele 66
de cărţi din Biblia noastră au fost acceptate de la originea lor de către comunitatea
de credincioşi ca posedînd autoritate divină. Cînd s-au întrunit bărbaţii ca să medi-
teze asupra întrebărilor de mai sus, au recunoscut mereu ceea ce a fost recunoscut
în general de către credincioşi. Valoarea şi autoritatea cărţilor biblice nu s-au înte-
meiat pe un decret al Bisericii sau prin vot. Ele au avut din totdeauna această va-
loare şi autoritate. Ele au fost scrise de bărbaţi cunoscuţi, de frunte. Bărbaţi ai lui
Dumnezeu din Vechiul Testament ca Moise, Iosua, Samuel, David, Isaia şi Ieremia
- sau Pavel, Petru, loan şi Matei în Noul Testament - erau deja cunoscuţi şi confir-
maţi. Credincioşii le-au recunoscut scrierile de la început, aşa cum şi Isus a recunos-
cut Vechiul Testament (loan 10:31-36; Luca 24:44); acesta poseda pentru El autori-
tate divină.
în anul 1546, Biserica romano-catolică a mai adăugat 14 cărţi la Vechiul Testa-
ment care fusese recunoscut de evrei. Ele sunt numite apocrife. Aceasta s-a întîm-
plat în timpul controversei de pe vremea Reformei despre faptul dacă Biblia sau Bi-
serica ar trebui considerate ca autoritatea finală în materie de credinţă. Acest cuvînt
înseamnă „cu autenticitate îndoielnică". Nici o carte dintre apocrife nu pretinde că
e Cuvîntul lui Dumnezeu. Nici Isus Cristos, nici altcineva dintre scriitorii Noului
Testament nu citează din aceste cărţi. Traducerile standard de astăzi ale Bibliei, alte-
le decît traducerile romano-catolice, conţin aceleaşi cărţi vechitestamentale ca şi ce-
le recunoscute de evrei. Ultima carte din Vechiul Testament a fost scrisă înainte de
400 î. Cr., iar grupa cărţilor care corespund celor 39 de cărţi ale noastre din Vechiul
Testament nu a fost fixată mai tîrziu ca 200 î. Cr.
Cea mai timpurie carte din Noul Testament a fost scrisă în jurul lui 45 d. Cr., iar
ultima carte (Apocalipsa) înainte de 100 d. Cr. Pe la 95 d. Cr. erau deja strînse lao-
laltă Epistolele lui Pavel. Pe la 150 d. Cr. erau strînse cele patru Evanghelii. Pe la
170 d. Cr. a luat fiinţă Noul Testament în forma lui de astăzi (în afară de o ultimă
decizie privind 2.Petru). Alte cărţi au fost considerate ca ajutătoare, dar nu inspirate
în mod divin {Epistola întîia şi a două ale lui Clement, Barnaba, Didache). Altele
au fost respinse total {Evanghelia lui Toma). Altele iarăşi au fost recunoscute ca fal-
suri {Evanghelia lui Petru). Nu există „cărţi pierdute" ale Bibliei. Noul Testament
conţine astăzi cele 27 de cărţi recunoscute în acele zile, nu altele.
A fost oare atît de schimbat textul acestor cărţi de atunci încoace, încît nu te mai
poţi baza pe el? Nu, Domnul Şi-a păzit Cuvîntul. în 1947 au fost descoperite la

marea Moartă nişte documente, printre care se aflau texte vechitestamentale care
datau din anul 125 î. Cr. Aceste texte confirmă autenticitatea şi veridicitatea traduc-
erilor noastre de astăzi. Ele corespundeau unei versiuni ebraice extrem de îngrijite
din jurul lui 900 d. Cr., numit textul masoretic, singurul cunoscut pînă atunci. Efor-
tul deosebit depus la copierea manuscriselor timpurii a necesitat numărarea fiecărui
cuvînt şi fiecărei litere, ca să existe o asemănare exactă cu originalul. Un specialist
în domeniul textului Vechiului Testament, Dr. R. Laird Harris, spune: „în afară de
amănunte neînsemnate, nu este îndoielnică nici măcar o parte dintr-o mie, şi nu
există nici o singură indicaţie obiectivă că s-ar fi putut produce prin acest proces de
copiere deosebiri doctrinare în domenii importante".1
în domeniul Noului Testament ne stau la dispoziţie peste 4500 manuscrise gre-
ceşti ale Noului Testament sau părţi ale lui. Unele fragmente sunt din anul 130 d.
Cr. Au putut fi reconstituite părţi mari din Noul Testament pe baza citatelor din Pă-
rinţii Bisericii din secolul 2. în muzee se află Biblii complete în forma lor originală
din secolul 4. Sir Frederick Kenyon, fostul director al Muzeului Britanic, a spus:
„Atît autenticitatea, cît şi integritatea generală a cărţilor Noului Testament pot fi
considerate ca dovedite definitiv".2
Este evident că nenumărate copii ne garantează textul corect al Bibliei. Unde sunt
totuşi originalele? Oricum, s-a constatat că nu posedăm nici un original ale lucrări-
lor unor autori ca Platon, Cicero sau Herodot, şi totuşi nimeni nu se îndoieşte în mod
serios de textul scrierilor lor. Manuscrisele biblice sunt datate mult mai aproape de
scrierile originale decît toate celelalte lucrări literare antice. Pe lîngă aceasta, numă-
rul manuscriselor biblice este mult mai mare. Din „Războiul galic" al lui Cezar nu
avem decît 10 manuscrise de mînă, iar cel mai timpuriu a fost scris la 900 de ani
după original.3
Acelaşi lucru e valabil pentru mulţi alţi clasici. Copiile pe care le posedăm ale
textului Noului Testament au fost făcute parţial într-un interval de 100 de ani după
redactarea originalelor (şi există în fragmente pentru această perioadă; la 250 de ani
după redactarea originalelor existau părţi continue mai mari). Nu există nici un mo-
tiv ca să fim sceptici privind copiile noastre.
Mărturii despre Biblie
Biblia este o carte istorică, nu una de speculaţii filozofice. Ea conţine mereu re-
feriri la vechile imperii mondiale (Egipt, Asiria, Babilonia, Persia, Grecia şi Roma).
Pe paginile ei apar conducătorii lumii politice din perioadele respective (Nebucad-
neţar, Darius, Cirus, Irod [Herod] şi împăraţi romani). Mereu sunt numite oraşe,
popoare, nume de localităţi, titluri şi evenimente. Se împletesc unul cu altul obice-
iuri, practici negustoreşti şi alte evenimente culturale. Dacă scriitorii - cum ar vrea
criticii să ne facă să credem - ar fi născocit ulterior istorii sau ar fi notat numai le-
gende şi mituri, ar fi existat nenumărate ocazii să fie inexacte. în mod repetat, afir-
maţii şi amănunte din Biblie au fost atacate şi considerate ca erori; aceste atacuri au
fost mereu respinse prin dovezi care au apărut mai tîrziu. Atitudinea critică şi împo-
trivirea manifestată faţă de Biblie nu-şi au egal. Celelalte scrieri vechi nu au fost
tratate astfel de cineva. în ciuda unei cercetări exacte a fiecărui cuvînt şi a fiecărei
afirmaţii istorice, care se face deja de mai multe sute de ani, declaraţiile Bibliei au

fost confirmate în orice privinţă. Cu orice nouă descoperire în Orientul Apropiat,
această confirmare pare să devină tot mai completă. Problemele neînsemnate şi ne-
importante care încă se mai discută sunt infime în comparaţie cu uriaşul material
doveditor sigur.
Arheologia biblică este pe baza dezvoltării ei actuale o parte separată a acestei
cercetări. Sporirea acestui material, în ultima sută de ani, care confirmă Biblia şi ca-
re nu exista mai înainte, este uimitoare. Cercetători cunoscuţi, care parţial nu sunt
creştini născuţi din nou, au scos la lumină în cărţile lor material doveditor în amă-
nunt care confirmă declaraţiile Bibliei.
Unul dintre cei mai cunoscuţi cercetători evrei, Nelson Glueck, a scris: „Nici o
descoperire arheologică nu a contestat o afirmaţie a Bibliei".4 Cel mai cunoscut ar-
heolog din Occident, dr. W.F. Albright, de la Universitatea John Hopkins, a scris:
„Nu poate fi nici o îndoială referitor la faptul că arheologia a confirmat în esenţă
istoricitatea tradiţiei vechitestamentale".5 Ar putea fi citate alte nume şi dovezi.
Profeţia în Biblie
Profeţia este o prezicere a unor evenimente viitoare în forma unei afirmaţii inspi-
rate. Ea poate fi adevărată sau falsă. Ea poate veni de la un om al lui Dumnezeu sau
de la un înşelător. Nu există test mai sever pentru confirmarea autenticităţii ei decît
Scriptura însăşi: „Cînd ceea ce va spune profetul acela în Numele Domnului nu va
avea loc şi nu se va întîmpla, va fi un cuvînt pe care nu 1-a spus Domnul" (Deute-
ronom 18:22). Aceasta înseamnă că orice profeţie care nu se împlineşte sută la sută
nu poate veni de la Dumnezeul adevărului, care ştie totul, inclusiv viitorul. Profeţia
dă posibilitatea dovedirii veridicităţii şi autenticităţii bărbaţilor care vorbesc pentru
Dumnezeu şi aduc Cuvîntul Său. în acdst domeniu avem cele mai remarcabile do-
vezi că mîna lui Dumnezeu se află peste Biblie. S-a încercat combaterea acestui ar-
gument, spunîndu-se de exemplu că profeţiile ar fi fost adăugate pur şi simplu mai
tîrziu în timp. Asemenea încercări au eşuat totuşi. Tot mereu vin încă oameni la cre-
dinţă datorită dovezilor privind împlinirea profeţiei.
Cîteva linii directoare simple arată cum se deosebeşte profeţia biblică de imitaţii
păgîne sau de „ghicirea" spiritiştilor, astrologilor ori ghicitorilor.
Adevărata profeţie trebuie să prezinte următoarele însuşiri:
1.	SĂ MEARGĂ MAI DEPARTE DECÎT PREZICEREA OMENEASCĂ sau
decît influenţa ei. Pe căi normale, omul nu poate prevedea evenimentul. Un exem-
plu din multe este Daniel 9:24-26. împlinirea a început în anul 444 î. Cr. cu decre-
tul împăratului Artaxerxes pentru reconstruirea Ierusalimului şi a avut punctul cul-
minant cu 483 de ani mai tîrziu în moartea lui Isus Mesia.
2.	PREZICERI AMĂNUNŢITE, CONCRETE, care exclud întîmplarea în sensul
probabilităţii matematice. Succesiunea de domnitori citaţi împreună cu istoria lor în
Daniel 11:1-35 se potriveşte în aşa măsură cu perioada secolelor 2 şi 3 î. Cr., încît
criticii insistă pe faptul că aceste versete au fost scrise după derularea evenimente-
lor. Distrugerea Tirului de către Alexandru cel Mare a împlinit literal profeţia din
Ezechiel 26:12.
3.	CLARITATEA, LIPSA DE ECHIVOC. Prezicerea că Mesia urma să Se nască
în Betleem (Mica 5:1) este precisă. Acelaşi lucru e valabil poentru profeţia că Mesia
10

urma să fie trădat pentru 30 de monede de argint (Zaharia 11:12).
4. ÎMPLINIREA EXACTĂ. Un exemplu e aici distrugerea totală a Ierusalimului
(Luca 19:41-44) şi a templului, unde nu a fost lăsată piatră pe piatră (Matei 24:2).
Domeniul cel mai remarcabil în profeţia împlinită constă în profeţiile despre Me-
sia din Vechiul Testament, care au fost împlinite în Isus din Nazaret. Isaia 53 şi
Psalmul 22 sunt numai două dintre sutele de locuri care prezic fără echivoc întîm-
plări privitoare la Mesia. Istoria naţională a evreilor este pînă în epoca de astăzi, în
care Israelul (în mijlocul vecinilor duşmănoşi) a fost restabilit ca stat, un alt exem-
plu grăitor. S-ar putea cita zeci de alte împliniri, care nu pot fi date la o parte cu ex-
plicaţii naturale, omeneşti.
Dificultăţi în Biblie
Biblia spune: „Omul firesc[carnal] nu primeşte lucrurile Duhului lui Dumnezeu
căci, pentru el, sunt o nebunie" (1 .Corinteni 2:14). „Umblarea după lucrurile firii pă-
mînteşti [cărnii] este moarte" (Romani 8:7). Oamenii nu resping Biblia pentru că au
cercetat cu atenţie cărţile Bibliei şi au fost gata să se supună Dumnezeului şi Salva-
torului care le era revelat în ea şi apoi n-au fost în stare să-I accepte declaraţiile cu
mintea. Mai degrabă, oamenii au avut prejudecăţi şi s-au împotrivit cu încăpăţînare
Bibliei, sau pur şi simplu au preluat propaganda necredinţei şi a părerilor greşite şi
superficiale ale oamenilor neinformaţi. Cine este sincer recunoaşte că în Biblie exis-
tă dificultăţi. Mintea noastră e totuşi coruptă prin păcat şi prin influenţe lumeşti. Cu-
noaştem relativ puţin despre istoria şi obiceiurile vremurilor din antichitate. Poate că
niciodată nu am studiat serios Sfînta Scriptură fără să fi fost împiedicaţi de vreo crit-
ică preconcepută şi tendenţioasă. Este oricum o minune că am citit de fapt Biblia şi
am crezut în ea. Fără graţia (harul) şi îndurarea lui Dumnezeu, aceasta n-ar fi fost cu
putinţă. înainte de a te hotărî că nu poţi crede Cuvîntul lui Dumnezeu din cauza unei
dificultăţi, ar trebui să ai în vedere următoarele puncte:
1.	CHESTIUNILE ISTORICE au primit mereu răspuns prin dovezi care au apă-
rut mai tîrziu. Lisania este arătat ca stăpînitor pe vremea lui loan Botezătorul (Luca
3:1). Mai întîi s-a ştiut numai de un Lisania care a domnit cu 60 de ani mai înainte.
Criticii au spus că Biblia greşeşte. în cele din urmă, s-a descoperit că mai exista un
Lisania care a domnit pe vremea lui loan Botezătorul.
2.	AFIRMAŢIILE BIBLICE POT APARENT SĂ SE CONTRAZICĂ. Ceea ce
s-a scris pe crucea lui Isus este diferit redat în cele patru Evanghelii. Dar fiecare scri-
itor a scos în evidenţă ceea ce era important pentru el. A vindecat Isus în Ierihon doi
orbi sau unul singur? Pe cît se pare, Isus a întîlnit mai mulţi orbi şi i-a vindecat în
diferite momente.
3.	TRADUCERI DEFECTUOASE au dus adesea la confuzii şi divergenţe de pă-
reri. Isus a spus: „Nu va trece neamul [generaţia] acesta pînă se vor întîmpla toate
aceste lucruri" (Matei 24:34). Dar aici El nu a vorbit de contemporanii lui, ci de po-
porul evreu. „Nimeni nu L-a văzut vreodată pe Dumnezeu" (loan 1:18) nu contra-
zice Geneza 32:30. Această afirmaţie se referă la Fiinţa lui Dumnezeu, nu la mani-
festări în diferite forme.
4.	DIFERITE ASPECTE ALE UNEI ÎNVĂŢĂTURI SAU ALE UNUI CUVÎNT
pot da naştere în noi la întrebări. Dumnezeu lucrează în inimile oamenilor după cum
11

vrea, dar omul este totuşi răspunzător faţă de Dumnezeu şi trebuie să facă o alegere.
Ambele se potrivesc. Dumnezeu nu ispiteşte omul ca să facă rău (Iacov 1:13), dar îl
pune totuşi la probă în ceea ce priveşte credinţa (Geneza 22:1).
5.	MINUNILE POT UNEORI SĂ NI SE PARĂ IMPOSIBILE. Ar putea un om
să trăiască trei zile în pîntecele unui peşte mare (Iona 2:1)? Nişte marinari au avut
chiar în secolul trecut experienţe asemănătoare pentru perioade mai scurte. Pentru
Dumnezeul care a creat universul, aceasta nu e nici o dificultate. De aceea a putut
Isus, ca şi apostolii, să învie şi morţi.
6.	NECUNOAŞTEREA FAPTELOR SAU A CADRULUI ISTORIC creează
adesea probleme. De multe ori putem răspunde la întrebări cînd am strîns mai multe
informaţii. Stările de lucruri pe care le putem înţelege sunt pe departe mult mai nu-
meroase decît lucrurile pe care nu le înţelegem.
Supunerea sub autoritatea Bibliei
Religiile păgîne îşi aduc adesea adepţii într-o stare înjositoare. Să ne gîndim doar
la efectele hinduismului în India, ale animismului în Africa şi Asia şi ale vrăjitoriei
în multe locuri. Efectul Bibliei asupra vieţii celor care trăiesc conştient după norme-
le ei morale este vădit în popoare, triburi şi indivizi. Biblia aduce un mesaj spiri-
tual, care îi eliberează pe oameni de sub tirania abuzului de droguri, criminalităţii,
imoralităţii şi practicilor sălbatice. Care om n-ar duce o viaţă mai bună, dacă ar urma
cele 10 porunci sau ar trăi după învăţăturile lui Isus? în plus, Biblia are un mesaj
despre calea salvării (mîntuirii) eterne prin credinţa în Cristos şi în lucrarea Lui pe
cruce. Ea răspunde la marile întrebări cărora filozofia, psihologia şi ştiinţele naturii
nu le pot da răspuns. De unde vin? De ce mă aflu aici? Ce să fac cu viaţa mea? Cum
pot avea viaţa eternă? Cine este Dumnezeu, cum îl pot cunoaşte?
Sursa autorităţii Bibliei este Dumnezeu, care a dat Cuvîntul Său. în centrul aces-
tei autorităţi stă Domnul Isus Cristos, Căruia Tatăl I-a dat toată puterea, atît în cer,
cît şi pe pămînt (Matei 28:18). Autoritatea morală a Bibliei va dispune eficient de
viaţa mea, cînd mă pun sub autoritatea Domnului Isus. Arunci credem cu adevărat
în Biblie cînd ne supunem lui Dumnezeu, Cuvîntului Său şi lui Isus Cristos.
1.	Can I Trust My Bible? (Chicago: Moody Press, 1963), pag. 132.
2.	The Bible and Archaeology (New York: Harper and Brothers, 1940, pag.289.
3.	The New Testament Documents: Are They Reliable? (Downers Grove, 111: Inter-Varsity
Press, 1964), pag. 16 şi u.
4.	Rivers in the Desert (New York: Farrar, Straus and Giroux, 1959), pag.31.
5.	Archaeology and the Religion of Israel (Baltimore: John Hopkins Press, 1942),
pag. 176.
12

întrebări la lecţia 1
Autoritatea Bibliei
1.	întrucît Biblia a fost scrisă de oameni, criticii se îndoiesc de autenticitatea
(verosimilitatea) şi lipsa ei de greşeli. Ce arată următorii scriitori dspre originea cu-
vintelor lor?
Iosua(Iosua 1:1); Isaia(Isaia42:5; 43:1); Ezechiel (Ezechiel 1:2-3; 2:1; 3:1; 6:1);
David (2.Samuel 23:2); Ieremia (Ieremia 1:1-2; 2:1); Pavel (l.Corinteni 11:23)
2.	Ce spune Petru despre autoritatea Scripturii (2.Petru 1:21)? Ce spune el despre
propriile lui scrieri (2.Petru 1:16-19)? Ce spune el despre scrierile lui Pavel (2.Petru
3:15-16)?
3.	Cum a adeverit Isus Cristos valabilitatea sau autenticitatea Vechiului Testa-
ment? Luca 24:25-27; loan 5:39,46-47
4.	Relatarea creaţiei din Geneza, pe lîngă alte evenimente supranaturale descrise
în Biblie, e atacată de oameni care ar vrea să discrediteze Biblia. Alţii „spirituali-
zează" aceste evenimente şi le interpretează alegoric (plastic, în imagini), nu literal.
Ce atitudine are Isus privitor la asemenea evenimente consemnate în Vechiul Testa-
ment? Marcu 10:6 (compară cu l.Corinteni 11:8-9; l.Timotei 2:13); Matei 12:39-
40; 24:37-39
5.	Autoritatea Cuvîntului lui Dumnezeu este adesea subtil atacată cu argumentul
că unele pasaje posedă un înţeles temporal şi limitat în spaţiu, dar că n-ar mai avea
pentru noi astăzi nici o importanţă. Acest argument este citat în mod deosebit împo-
triva învăţăturii pauline despre rolul femeii. în ce mod arată Pavel clar corintenilor
că învăţătura lui nu e limitată numai la Corint (l.Corinteni 14:36)? Cum s-ar putea
răspunde argumentului că scrierile lui Pavel nu reprezintă decît o părere personală
sau o prejudecată culturală (l.Corinteni 14:37)?
6.	Numeşte patru puncte care scot în evidenţă utilitatea Scripturii (2.Timotei
3:16). Explică ce crezi că înseamnă fiecare din aceste puncte.
a)
b)
c)
d)
7.	Cum ai răspunde la următoarele afirmaţii: „Nu cred că Biblia e complet sufi-
cientă pentru rezolvarea problemelor pe care le avem astăzi. Eu cred că Biserica şi
creştinii individuali trebuie să caute în alte locuri rezolvările pentru cîteva dintre
problemele noastre actuale"?
8.	Cum răspunzi criticii care spune că cercetări moderne ar fi arătat că Biblia este
cu greşeli?
9.	Cum răspunzi la întrebarea: „De unde ştii că Biblia este adevărată?"
10.	Cunoaşterea faptului că Biblia este Cuvîntul inspirat al lui Dumnezeu va avea
urmări practice în trăirea ta cotidiană, sau nu?
13

Lecţia 2
Poziţia credinciosului în Cristos
Poziţia unui copil al lui Dumnezeu este atît de măreaţă, încît e aproape prea fru-
moasă ca să fie adevărată! Cine şi-ar putea închipui că un păcătos, care a fost salvat
prin graţia minunată a lui Dumnezeu, e adus în ochii lui Dumnezeu în cea mai înaltă
poziţie? Şi totuşi, în următoarele pasaje se spune; „Căci în El locuieşte trupeşte toată
plinătatea Dumnezeirii. Vot aveţi totul deplin în El, care este Capul oricărei domnii
şi stăpîniri" (Coloseni 2:9-10). Noi avem totul în Cel care are întîietate în toate lu-
crurile! Noi avem totul în Cel iubit de Tatăl şi în faţa Căruia se închină ostile cereşti.
Credinciosul nu e primit doar parţial, ci deţine cea mai înaltă poziţie. El nu este
văzut în lumina nedesăvîrşirii lipsurilor omeneşti. El e văzut ca cel care este „făcut
desăvîrşit pentru totdeauna" (Evrei 10:14). El a devenit pentru Tatăl la fel de plăcut
ca şi Domnul Isus însuşi. Ce transformare minunată! Omul, care era odată mort în
fărădelegi şi păcate, a fost transplantat (aşezat) acum în Cristos (Efeseni 2:1-7).
Cînd s-a întîmplat aceasta? Atunci cînd un păcătos aude vestea bună despre sal-
vare (mîntuire), o crede şi se încrede în Domnul Isus Cristos, este pecetluit [sigilat]
în El prin Duhul Sfînt (Efeseni 1:13). Duhul lui Dumnezeu botează sau încorpore-
ază deplin acest om în Trupul [Corpul] lui Cristos (l.Corinteni 12:13). în Cristos
sunt binecuvîntaţi toţi credincioşii cu orice binecuvîntări spirituale date de Dumne-
zeu (Efeseni 1:3). în Cristos am devenit noi dreptitudinea [conformarea cu standar-
dul divin] lui Dumnezeu (2.Corinteni 5:21). în Cristos suntem iubiţi şi primiţi ca şi
El însuşi, deoarece suntem uniţi cu El. Graţia, adică favoarea nemeritată, ne este
dăruită, deoarece suntem în Cel Iubit (Efeseni 1:6).
Poziţie şi realitate
Mulţi pot doar cu greu să înţeleagă aceste adevăruri măreţe. Oare ele nu vor face
să oprim toate eforturile spirituale de a plăcea lui Dumnezeu? Nu! Aceste adevăruri
ne vor face să ne minunăm de Autorul acestei „mari salvări". Ele ne vor duce la un
stil de viaţă care este în armonie cu această chemare înaltă. Din acest motiv, cărţi ca
Epistola către efeseni schiţează în capitolele de început mai întîi poziţia noastră în
Cristos, apoi în restul cărţii ne îndeamnă să trăim corespunzător acestei poziţii.
Poziţia noastră este modul în care ne vede Dumnezeu din cauza a ceea ce a făcut
Cristos pentru noi; practica noastră e modul în care trăim în viaţa cotidiană. Ce rost
au diferitele avertizări, îndemnuri şi corijări pentru cei credincioşi? Ele vor să ne a-
mintească faptul că poziţia noastră în Cristos nu e aceeaşi ca practica din viaţă,
deşi felul nostru de viaţă ar trebui să corespundă tot mai mult poziţiei noastre.
POZIŢIA ÎN CRISTOS	REALITATEA
Rangul.nostru de neclintit prin	Responsabilitatea noastră în lumina unei
salvarea lui Dumnezeu (Coloseni 2:10)	salvări aşa mari (l.Corinteni 15:58)
Potrivit cu preţuirea Fiului	Potrivit cu preţuirea noastră făcută de
de Tatăl (Coloseni 1:13)	Fiul (loan 14:15,21)
14

Eternă, neschimbătoare (Efeseni 1:13-14) Vremelnică, schimbătoare (l.Corin-
teni 3:1-3,15)
Noi suntem sfinţi (Coloseni 3:12)	Trebuie să ne străduim să devenim
sfinţi (1 .Petru 1:16)
Noi suntem desăvîrşiţi (Evrei 10:14)	Trebuie să năzuim să devenim desă-
vîrşiţi (Filipeni 3:12)
Noi suntem drepţi (Filipeni 3:9)	Trebuie să trăim în dreptitudine (1 lo-
an 3:7)
Am murit faţă de păcat (Romani 6:2)	Trebuie să ne considerăm morţi faţă
de păcat (Romani 6:11)
Noi suntem aleşii lui Dumnezeu	Trebuie să ne întărim alegerea noastră
(1.Petru 1:2)	(2.Petru 1:10)
Deosebirea dintre poziţie şi realitate e ilustrată în biserica din Corint. Credincioşii
din Corint au fost acceptaţi deplin în Cristos. El a promis să-i întărească pînă la sfîr-
şit (1 .Corinteni 1:2-9). Poziţia lor era perfectă (1 .Corinteni 1:30; 6:11). Dar, în prac-
tică, existau certuri (1:11), comportare lumească (3:1-3), îngîmfare (4:18), cusururi
(6:7) şi lipsa unei condamnări a comportării imorale din mijlocul lor (5:1-5).
Relaţia de rudenie şi comuniunea
Se poate explica relaţia de rudenie prin asemănarea ei cu comuniunea. Cînd îl
primim pe Domnul Isus prin credinţă sinceră, atunci devenim copiii lui Dumnezeu.
Suntem născuţi din nou prin Cuvîntul lui Dumnezeu (1.Petru 1:23), prin Duhul Sfînt
(loan 3:5-6). Devenim copiii lui Dumnezeu, membri în familia lui Dumnezeu (Ro-
mani 8:16; l.Ioan 3:2). Aceasta e o relaţie de rudenie. Copilul care păcătuieşte nu
este izgonit din familie. Există totuşi o întrerupere în comuniune. Dacă nu ne jude-
căm imediat pe noi înşine prin aceea că ne vedem greşeala, Dumnezeu ne va pedep-
si (Evrei 12:5-6). Disciplina lui Dumnezeu poate avea ca urmare efecte fizice, ba
chiar şi moarte (l.Corinteni 11:30-32). Această judecare de sine implică mărturisire
şi părăsire a păcatului (Proverbe 28:13; l.Ioan 1:9; Psalm 32:5; 51:1-4). Cînd cine-
va păcătuieşte, pierde bucuria salvării, dar nu salvarea însăşi (Psalm 51:12). Relaţia
de rudenie nu înseamnă imediat şi comuniune. Poziţia nu aduce automat cu sine
realitatea. Dacă confundăm aceste lucruri, ne producem dificultăţi şi credem atunci
că Sfînta Scriptură s-ar contrazice.
Nestatornicia în viaţa de fiecare zi a credinciosului îl face să se îndoiască de pozi-
ţia lui în Cristos numai dacă crede în mod fals că salvarea este dobîndită prin lucrări
omeneşti. Scriptura afirmă că salvarea e lucrarea lui Dumnezeu pentru noi. Salvarea
se face prin graţie (Efeseni 2:8), prin credinţă (Galateni 2:16) şi e darul fără plată al
lui Dumnezeu (Romani 6:23; Apocalipsa 22:17). Pacea cu Dumnezeu vine numai
prin sîngele care a fost vărsat la cruce (Coloseni 1:20). La această lucrare a îndurării
lui Dumnezeu nu mai poate fi adăugată nici o osteneală omenească (Tit 3:5). Lucra-
rea lui Dumnezeu, pe care o face prin noi, are ca rezultat fapte bune (Efeseni 2:10;
Tit 3:8). Dacă rămînem în Cristos, aducem rod spre gloria Sa (loan 15:1-16). O viaţă
predată aduce o răsplată eternă (l.Corinteni 3:10-15). Numai credinţa în Cristos este
baza pentru poziţia noastră în Cristos şi pentru faptul că rămînem în El.
15

Aspecte ale poziţiei în Cristos
Poziţia credinciosului în Cristos poate fi descrisă din mai multe puncte de vedere.
Dacă privim cu atenţie aceste puncte, reiese clar că această poziţie nu poate fi cîş-
tigată prin luptă. înţelegem atunci de ce ne invită Dumnezeu să ne apropiem de tro-
nul graţiei cu o inimă curată şi cu o credinţă deplină (Evrei 10:19-22). Dacă parcur-
gem diferitele explicaţii ale lui Dumnezeu, vedem că de fapt nu au nimic de a face
cu sentimentele noastre. Fiecare afirmaţie este o revelaţie a Cuvîntului Său şi vrea
să fie crezută pentru că Dumnezeu spune aşa, nu pe baza propriilor noastre senti-
mente. Să examinăm acum aceste binecuvîntări spirituale de care avem parte într-un
mod atît de minunat în Cristos.
1.	IERTAREA PĂCATELOR. Nenumăraţi oameni sunt încovoiaţi sub povara vi-
novăţiei înaintea unui Dumnezeu sfînt. Şi acum citim: în Cristos „avem răscumpă-
rarea, prin sîngele Lui iertarea păcatelor" (Coloseni 1:14). Deja profeţii Vechiului
Testament au anunţat iertarea păcatelor pe baza credinţei (Fapte 10:43). Păcatele, ca-
re sunt roşii ca purpura, devin albe ca zăpada (Isaia 1:18) şi sunt şterse ca o ceaţă
(Isaia 44:22). Ele sunt tot atît de departe de credincios cum e apusul de răsărit (Psalm
103:12). Dacă avem salvarea prin sîngele Său, atunci avem şi iertarea (Efeseni 1:7;
1 Joan 1:7; 2:12; Coloseni 1:14). El ne iubeşte şi ne-a spălat de păcate în sîngele Său
(Apocalipsa 1:5). Cum putem să citim aceste versete şi să ne îndoim că Dumnezeu
ne-a iertat deplin din cauza lui Cristos? El nu-Şi mai aduce aminte de păcatele noas-
tre (Evrei 10:17). Cînd credincioşii îşi mărturisesc păcatele, aceasta se face cu in-
tenţia ca să fie refăcută o comuniune întreruptă (l.Ioan 1:9), nu pentru întemeierea
unei legături. Noi cerem o iertare părintească (de tată), nu o iertare judecătorească.
2.	ÎNDREPTĂŢIREA. Aceasta e un act divin prin care Dumnezeul sfînt comuni-
că păcătosului care crede în Cristos că înaintea Lui el este drept [conform standardu-
lui divin] şi e achitat de orice învinuire, şi anume fără să se ţină seama de propriul
merit. îndreptăţirea se face numai prin graţie (Romani 3:24). Ea constă într-o decla-
raţie a lui Dumnezeu şi nu este o chestiune de experienţă (Romani 4:4-25). îndreptă-
ţirea se face prin credinţă, nu prin eforturi omeneşti (Romani 5:1; Galateni 2:16; 3:-
11). Ea e posibilă numai pe baza sîngelui lui Isus Cristos (Romani 5:9). Cînd în Ia-
cov 2:14-24 este vorba de îndreptăţirea prin fapte, aceasta înseamnă doar că cre-din-
ţa se arată în fapte exterioare şi-şi dovedeşte astfel autenticitatea înaintea altora. în-
dreptăţirea nu înseamnă „a face drept", ci „a considera drept". Aceasta înseamnă că
se trece ceva în contul altcuiva în mod suplinitor. E „contabilitatea lui Dumnezeu".
Dumnezeu a pus păcatele noastre asupra lui Isus, adică în contul Lui (Isaia 53:5-6;
1.Petru 2:24). Pe de altă parte, El a trecut în contul credinciosului propria Sa drepti-
tudine [conformare cu standardul divin] (Romani 3:22; 2.Corinteni 5:21). Acesta
este singurul fel de dreptitudine care ne face acceptabili pentru Dumnezeu (Filipeni
3:9; Isaia 64:5). De aceea, stăm în prezenta lui Dumnezeu achitaţi de orice acuzaţie,
îmbrăcaţi cu dreptitudinea lui Dumnezeu însuşi. Noi stăm fără vreo învinovăţire sau
acuzaţie înaintea lui Dumnezeu, pentru că suntem în Cristos Isus (Romani 8:1).
3.	SFINŢIRE. Rădăcina cuvîntului este folosită în forme ca „sfinţenie", „a sfinţi",
„sfinţire" şi înseamnă „pus deoparte". Dumnezeu ne-a pus deoparte în Cristos pen-
tru obiectivele Sale eterne şi sfinte (l.Corinteni 1:30). Fiecare credincios este sfinţit
în Cristos şi de aceea e considerat „sfînt" (l.Corinteni 1:2; Efeseni 1:1; Filipeni 1:1).
16

Credincioşii sunt chemaţi să facă în aşa fel, încît poziţia lor să devină realitate. De
aceea S-;i rugat El pentru sfinţirea discipolilor (ucenicilor) (loan 17:17). în Cristos
suntem sfinţiţi pentru totdeauna, totuşi suntem chemaţi să fim sfinţi (1.Petru 1:15).
Aceste binecuvîntări minunate pe care ni le-a dat milostivul Dumnezeu ar trebui
să ne umple cu un devotament care nu oboseşte niciodată. Ar trebui să ne ocupăm
cu gloria Domnului (2.Corinteni 3:18). Dacă ne uităm Ia noi înşine şi la eşecul nos-
tru, privim într-o direcţie greşită. Ar trebui să ne bucurăm în Dumnezeu Tatăl şi în
Fiul Său Isus Cristos (l.Corinteni 1:31; 2.Corinteni 4:6-7). Dacă ne concentrăm asu-
pra lui Isus Cristos, Domnul înviat, inima noastră va fi plină de iubire şi închinare
pentru El, Mielul lui Dumnezeu (Apocalipsa 5:9-13).
întrebări la lecţia 2
Poziţia credinciosului în Cristos
Citeşte Epistola către efeseni. Apoi răspunde la următoarele întrebări.
1.	Ce poziţie faţă de Dumnezeu aveam înainte de convertirea noastră (Efeseni
2:1-3,12; 4:18-19)? Care sunt cîteva din lucrurile pe care le-am făcut atunci?
Poziţie:	Practică:
2.	Ce poziţie avem ca şi credincioşi faţă de Dumnezeu (Efeseni 2:4-6; Coloseni
3:1-3)? Ce înseamnă să fii „în Cristos"?
3.	Cum e aşezat un om în această poziţie „în Cristos" (l.Corinteni 1:30; Efeseni
1:6; 2:8-9)?
4.	Citeşte Efeseni 1:1-14 şi răspunde la următoarele întrebări: în ce versete apare
expresia „în Cristos", „în El" sau expresii asemănătoare? Ce posedă credinciosul „în
Cristos"? Ce calităţi ale lui Dumnezeu sunt numite? Şi cum se raportează ele la bi-
necuvîntarea pe care o dă Dumnezeu? în ce măsură contribuie aceste puncte ca să
învăţăm să-L preţuim mai mult pe Domnul şi poziţia noastră „în El"?
5.	De ce vrea Dumnezeu să ne cunoaştem poziţia „în Cristos" (Efeseni 1:17-19)?
6.	Care aspecte ale poziţiei credinciosului „în Cristos" sunt accentuate în urmă-
toarele versete? Romani 8:1; 2.Corinteni 5:17; Efeseni 2:10; l.Corinteni 1:30; 2.Co-
rinteni 5:21; Coloseni 1:14
7.	Redă cu cuvintele tale conţinutul lui Coloseni 2:9-10! Ce înseamnă aceste ver-
sete?
8.	Compară poziţia credincioşilor din Corint cu practica lor! (l.Corinteni 1:2-
9,11,30; 3:1-3; 4:18; 5:1-5; 6:7,11).
Poziţie:	Practică:
9.	Cum trebuie să trăim faţă de poziţia noastră înaltă „în Cristos"? Efeseni 4:1;
Efeseni 5:1-2,8; Coloseni 3:1-3
Enumera schimbările care survin în viaţa noastră cînd trăim aşa (Efeseni 4:2-3,
22-32; 5:3-4, 11-13,22-33; 6:1-9).
10.	Enumera pe scurt motivele pentru care, după părerea ta, ar trebui să se facă
cunoscut creştinilor adevărurile arătate în această lecţie.
în ce măsură te vor ajuta aceste adevăruri să duci o viaţă mai plăcută lui Dum-
nezeu?
17

Lecţia 3
Voia lui Dumnezeu
hxistă un plan al lui Dumnezeu pentru viaţa noastră? Există o cale care să ne
ducă la voia desăvîrşită a lui Dumnezeu, şi o lumină care să ne arate această cale?
Pavel ne îndeamnă: „Nu fiţi nepricepuţi, ci înţelegeţi care este voia Domnului" (Efe-
seni 5:17). Dumnezeu ar vrea ca să-I cunoaştem voia. El ar vrea ca noi să fim plini
de cunoştinţa voii Lui (Coloseni 1:9). El este cel mai bun sfetnic (Isaia 9:6), şi tot
ce ne spune Dumnezeu va trece proba eternităţii (Psalm 33:11). De ce să nu aibă
Creatorul un plan cu făpturile Lui sau să le lase fără linii directoare?
Cum putem experimenta călăuzirea lui Dumnezeu? Cum putem trăi în voia per-
fectă a lui Dumnezeu? Domnul Isus Cristos este modelul nostru. El era gata şi ardea
de dorinţa de a face voia lui Dumnezeu. „Totuşi, facă-se nu voia Mea, ci voia Ta!"
(Luca 22:42). „M-am coborît din cer ca să fac nu voia Mea, ci voia Celui ce M-a tri-
mis" (loan 6:38). „Iată-Mă, vin să fac voia Ta, Dumnezeule!" (Evrei 10:9). El i-a
învăţat pe discipoli să se roage după cum urmează: „Facă-se voia Ta, precum în cer
aşa şi pe pămînt" (Matei 6:10). Secretul de a cunoaşte voia Iui Dumnezeu stă în fap-
tul că noi trebuie să fim cu adevărat gata să facem voia lui Dumnezeu.
Voia lui Dumnezeu şi Cuvîntul lui Dumnezeu sunt legate de nedespărţit una de
alta. Sfînta Scriptură conţine voia lui Dumnezeu revelată. Ea ne arată promisiunile,
poruncile, avertismentele şi principiile de viaţă ale lui Dumnezeu. Dumnezeu a dat
oamenilor Cuvîntul Său, prin care ei să cunoască voia lui Dumnezeu şi s-o poată
face. Dacă cineva afirmă că vrea să ştie voia lui Dumnezeu şi în acelaşi timp nu cu-
noaşte Cuvîntul lui Dumnezeu sau nu-I ascultă declaraţiile, se contrazice pe sine.
Desigur că se ivesc probleme care nu sunt tratate direct în Cuvîntul lui Dumnezeu.
Multe sunt în legătură cu locuri, vremuri, persoane şi împrejurări ale vieţii. Unde să
mă duc? Ce să fac acum? în asemenea întrebări, Duhul Sfînt e Călăuzitorul nostru,
dacă vrem cu adevărat să facem voia lui Dumnezeu. Dar, tocmai în asemenea situ-
aţii, Cuvîntul lui Dumnezeu e unealta Duhului. Linii directoare şi exemple din Cu-
vîntul lui Dumnezeu pot adesea să lumineze calea pe care trebuie să mergem.
în rezumat putem deci spune: Dumnezeu are un plan pentru viaţa noastră, o cale
de urmat. Ar trebui să avem neîncetat înaintea ochilor două principii importante:
mai întîi trebuie să fim gata să urmăm călăuzirea lui Dumnezeu, şi în al doilea rînd
trebuie să cunoaştem tot mai bine voia lui Dumnezeu.
De ce este important să căutăm voia lui Dumnezeu?
Este de mirare că mulţi credincioşi iau cele mai multe hotărîri din viaţă fără să se
străduiască să afle voia lui Dumnezeu. Ei cred că ştiu cel mai bine, chiar dacă sunt
înconjuraţi de oameni care fac greşeli mari. Mulţi presupun că este ceva automat
călăuzirea lui Dumnezeu. Totuşi, oamenii înţelepţi nu vor uita să ceară sfat de la per-
soane care în anumite domenii ştiu mai bine ca ei. Oamenii înţelepţi nu vor trece cu
vederea pe cei care se află deasupra lor. Poate că uneori ne e teamă sau ne îndoim
că voia lui Dumnezeu este cea mai bună pentru viaţa noastră. Aici ne poate ajuta
examinarea următoarelor puncte:
18

1.	DUMNEZEU CUNOAŞTE VIITORUL, ŞI DE ACEEA ŞTIE CARE ESTE
LUCRUL CEL MAI BUN PENTRU NOI. Adesea auzim vorbele: „Dacă aş fi ştiut
dinainte ce-o să se întîmple, n-aş fi facut-o". Tocmai aceasta este! Noi nu ştim ce
aduce ziua de mîine (Proverbe 27:1). Dumnezeu ştie de la început sfîrşitul (Isaia 46:
10). Mulţi oameni consultă astăzi horoscoape, ghicitori, spiritişti şi alţi „experţi", ca
să ştie dinainte evenimente viitoare. Ce nebunie este totuşi să-L ignori pe Dumne-
zeul care ştie totul, inclusiv cea mai bună hotărîre în orice situaţie!
2.	DUMNEZEU ÎŞI IUBEŞTE COPILUL ŞI DOREŞTE SĂ-L ÎNDRUME. Ar fi
ceva nemaiauzit pentru nişte părinţi dacă nu s-ar interesa de îndrumarea şi conduce-
rea copilului lor. Şi totuşi, nici cei mai buni părinţi umani nu pot fi puşi alături de bu-
nătatea Tatălui nostru ceresc! Dacă părinţii vor binele copiilor lor şi-şi dau toată oste-
neala să le dea ceea ce au nevoie, cu mult mai mult va da Dumnezeu „lucruri bune
celor ce I le cer" (Matei 7:11)! Dumnezeu dă poporului Său promisiunea: „Eu te voi
învăţa şi-ţi voi arăta calea pe care trebuie s-o urmezi, te voi sfătui şi voi avea privirea
îndreptată asupra ta" (Psalm 32:8).
3.	DUMNEZEU DOREŞTE SĂ NE BINECUVÎNTEZE DUPĂ ÎNŢELEPCIU-
NEA SA. E trist că există creştini care se tem de voia lui Dumnezeu. Cum ar putea
El, în înţelepciunea Lui, să plănuiască ceva rău pentru copiii Săi? „Căci Eu ştiu gîn-
durile pe care le am cu privire la voi, zice Domnul, gînduri de pace şi nu de nenoroci-
re, ca să vă dau un viitor şi o nădejde" (Ieremia 29:11). Dacă voia lui Dumnezeu duce
la cruce, cum a fost cu Fiul Său iubit, aceasta serveşte mereu binecuvîntării multor
oameni şi gloriei Fiului. înţelepciunea lui Dumnezeu are binecuvîntări pregătite pen-
tru noi. Adesea gîndurile Lui nu sunt gîndurile noastre, şi căile Lui nu sunt căile
noastre, dar gîndurile şi căile Lui sunt mai înalte şi mai bune (Isaia 55:8-9).
Cînd ne va călăuzi Dumnezeu?
1.	CÎND VREM SĂ FACEM VOIA SA. Uneori îl rugăm pe Dumnezeu să ne bi-
necuvînteze planurile şi să ne confirme hotărîrile. Alteori vrem să ne tîrguim cu El şi
îi promitem anumite lucruri dacă ne îndeplineşte dorinţele. Rostim formal o cerere,
dar nu avem nici un interes real să aflăm voia perfectă a lui Dumnezeu şi apoi s-o şi
facem. Poate că nu avem încredere în voia Sa şi ne e teamă. Dar Domnul a spus:,,Da-
că vrea cineva să facă voia Lui, va ajunge să cunoască dacă învăţătura este de la
Dumnezeu, sau dacă Eu vorbesc de la Mine" (loan 7:17). Cunoaşterea voii lui Dum-
nezeu e în legătură cu ascultarea de Dumnezeu (Romani 6:13). Dacă ne predăm total
lui Dumnezeu, El va prelua controlul (Romani 12:1-2). Trebuie să ascultăm şi de
ceea ce ştim deja. „Dar dacă nu veţi asculta de glasul Domnului şi vă veţi împotrivi
cuvîntului Domnului, mîna Domnului va fi împotriva voastră" (1.Samuel 12:15). De
ce să ne călăuzească Dumnezeu mai departe, dacă nu ascultăm de ceea ce ne-a ară-
tat deja?
2.	CÎND CREDEM CĂ EL NE VA CĂLĂUZI. „Căci Dumnezeu este Acela care
lucrează în voi şi vă dă, după plăcerea Lui, şi voinţa şi înfăptuirea" (Filipeni 2:13).
Dacă suntem convinşi de lucrul acesta, cunoştinţa aceasta ne eliberează de grija dis-
perată că trebuie să găsim drumul singuri, fără ajutor divin. „încrede-te în Domnul
din toată inima ta şi nu te bizui pe înţelepciunea ta! Recunoaşte-L în toate căile tale,
şi El îţi va netezi cărările" (Proverbe 3:5-6). Trebuie să ne dăm seama că, posibil, că-
19

lăuzirea lui Dumnezeu nu este însoţită de nici un fel de emoţie subiectivă puternică.
3. CÎND AVEM O ATITUDINE CORECTĂ. Cînd venim la Dumnezeu, ar tre-
bui să fim umili şi modeşti, şi să nu-I dăm lui Dumnezeu ultimatum-uri (Psalm 25:
9). Ar trebui să mărturisim tot ce e greşit în gîndurile, atitudinile şi comportările
noastre (Psalm 66:18). Dacă suntem sarcastici, înţepători, geloşi, ranchiunoşi şi ne-
mulţumitori, dacă ne autocompătimim şi ne tot plîngem, atunci cu greu vom afla c-
lăuzirea Duhului.
Cum putem face voia lui Dumnezeu?
Nu este vorba să cunoaştem voia lui Dumnezeu, ca apoi să putem medita asupra
ei. Obiectivul nostru ar trebui să fie acţiunea. Noi ar trebui:
1.	SÄ NE RUGĂM ŞI SĂ CĂUTĂM CU RĂBDARE VOIA LUI DUMNEZEU,
în Sfînta Scriptură citim tot mereu: ,Aşteaptă-L pe Domnul cu răbdare". Această aş-
teptare răbdătoare adesea nu este simplă pentru noi oamenii. Am vrea să avem răs-
punsuri rapide. Nu ne place să cerem cu răbdare şi perseverenţă, să căutăm şi să ba-
tem (Matei 7:7). Psalmistul a spus: „Ascultă-mi, Doamne, glasul, cînd Te chem: Ai
milă de mine şi ascultă-mă! Inima îmi zice din partea Ta: Caută Faţa Mea! Şi Faţa
Ta, Doamne, o caut! (Psalm 27:7-8). Apostolul Pavel ne-a chemat să fim stăruitori
în rugăciune şi cereri. „Faceţi în toată vremea, prin Duhul, tot felul de rugăciuni şi
cereri. Vegheaţi la aceasta, cu toată stăruinţa, şi rugăciune pentru toţi sfinţii" (Efe-
seni 6:18). Adesea, Dumnezeu ne arată primul pas.
2.	SĂ CUNOAŞTEM PRINCIPIILE BIBICE ŞI SĂ CITIM SCRIPTURA CU
ATENŢIE. Isus a arătat faptul că slăbiciunile şi greşelile conducătorilor religioşi din
vremea Sa se datorau necunoaşterii Scripturii (Matei 22:29). Dacă nu ne dăm silinţa
să urmăm poruncile directe, principiile clare şi avertismentele lui Dumnezeu, vom
ajunge tot mereu în dificultăţi. Dacă poruncile şi interdicţiile Sfintei Scripturi sunt
clare pentru noi, nu-I vom cere lui Dumnezeu să schimbe ceea ce a zis deja sau să
facă altceva. Dacă îl rugăm după voia Sa, El ne va asculta (l.Ioan 5:14-15). Există
domenii în care Biblia nu spune nimic clar, ca de pildă fumatul. Dar în Biblie găsim
un principiu care include această temă: corpul omului este Templul Duhului Sfînt şi
de aceea nu are voie să fie murdărit, profanat. Scriptura interzice unui credincios să
se căsătorească cu un partener necredincios (2.Corinteni 6:14). Dacă citim regulat,
continuu şi cu rugăciune în Biblie, unele versete prind dintr-o dată să capete viaţă,
şi Dumnezeu ne vorbeşte. Avem nevoie de această vorbire a lui Dumnezeu către noi.
3.	SĂ PUNEM INTERESELE LUI DUMNEZEU PE PRIMUL LOC. „Căutaţi
mai întîi împărăţia lui Dumnezeu şi neprihănirea [dreptitudinea] Lui, şi toate aces-
te lucruri vi se vor da pe deasupra" (Matei 6:33). Hotărîrile noastre trebuie luate în
lumina intereselor lui Dumnezeu, nu în interesul carierei sau familiei noastre. Voia
lui Dumnezeu se poate armoniza cu preferinţa noastră personală, dar nu are nevoie
de ea. Dumnezeu promite să ne dea ceea ce ne doreşte inima (Psalm 37:4); această
promisiune are totuşi condiţii şi excepţii. Voia lui Dumnezeu pentru Iona era ca el
să se ducă la Ninive, ceea de fapt nu era deloc dorinţa lui (Iona 1:1-2). Experienţa
1-a învăţat pe Iona valoarea ascultării de Dumnezeu. Dumnezeu ne ajută şi în vre-
muri grele.
Russ Johnston a constatat că cele mai multe întrebări privind voia lui Dumnezeu
20

sunt legate fie de profesie, fie de un loc geografic. Totuşi, aceste două lucruri de abia
dacă sunt amintite în Biblie. Johnston scrie: „Dumnezeu Se interesează mai degrabă
de ceea ce suntem decît de locul unde trăim sau de profesia pe care o avem".1 în
chestiuni de prietenie cu o fată sau de căsătorie, ar trebui să reflectăm mai întîi ce
ţinte avem pentru viaţa noastră, şi cînd ne putem face gînduri cu adevărat serioase
despre un partener de viaţă, de abia atunci putem încerca să ne alegem un partener.
4.	SĂ CÎNTĂRIM CU GRIJĂ ÎMPREJURĂRILE. Avem tendinţa de a ne bizui
numai pe împrejurări. Dacă drumul pare simplu şi favorabil, atunci este totdeauna
atrăgător. Dar adesea aşa arată căile greşite; avem idei preconcepute, şi de aceea
această cale ne pare a fi cea mai bună. Dar se poate ca Dumnezeu să vrea să ne con-
ducă tocmai pe o cale mai dificilă, pe care există multă împotrivire (l.Corinteni
16:9). La apostolul Pavel acesta a fost adesea cazul, şi totuşi el era un om care a
făcut în mod vădit voia lui Dumnezeu, chiar şi în închisoare. Faptul că uşile se des-
chid sau se închid trebuie să vină de la Dumnezeu şi ar trebui confirmat prin alţi fac-
tori. Dumnezeu poate în chip minunat să dea la o parte obstacole uriaşe şi să intervi-
nă complet neaşteptat. Dar să nu uităm aici că tocmai calea cea lată duce la pierzare,
şi nu cea îngustă (Matei 7:13). N-ar trebui niciodată să acţionăm numai după împre-
jurări, ci în asemenea situaţii să căutăm totdeauna confirmarea prin alţi factori.
Ce să credem despre faptul că mulţi creştini cer lui Dumnezeu un semn şi pun o
„blană de oaie" (Judecători 6:36-40)? într-o privinţă, această metodă poate fi folo-
sită în aşa fel, încît tot ceea ce am discutat pînă acum în această lecţie să fie anulat.
Cererea lui Ghedeon a urmat unei promisiuni a lui Dumnezeu şi de aceea nu a fost
un act de credinţă, chiar dacă Dumnezeu S-a îndurat şi 1-a ascultat. Dacă nu ştii care
e voia lui Dumnezeu şi de aceea eşti neliniştit, poţi să-L rogi pe Dumnezeu să-ţi dea
clarificare prin împrejurări. Totuşi, credinţa adevărată nu se justifică prin semne vi-
zibile (Evrei 11:1).
5.	SĂ CĂUTĂM SFAT SPIRITUAL (Proverbe 1:5; 11:14; 15:22; 24:6)! „Sfatul
spiritual" nu e sfatul vreunui om. Uită-te la conducători spirituali pe care-i cunoşti
(Evrei 13:7,17). Cel mai bun sfat nu stă într-un răspuns rapid, ci trebuie „extras"
încetul cu încetul (Proverbe 20:5). Oamenii încăpăţînaţi au tendinţa să evite aseme-
nea sfaturi, sau cer sfaturi numai de la prietenii lor, care nu-i vor contrazice.
Cum aplicăm principiile călăuzirii?
Dacă pui interesele lui Dumnezeu pe primul loc, El te va călăuzi prin rugăciune,
prin Sfînta Scriptură, prin sfaturi şi prin împrejurări. întrucît Dumnezeu nu Se con-
trazice pe Sine, aceste lucruri ar trebui să indice toate în aceeaşi direcţie, şi nu să te
tragă în direcţii diferite. înregistrează toate punctele şi informaţiile care au de-a face
cu decizia ta. Fă o listă cu „pro şi contra" pe care să scrii toate motivele pe care le
ai şi care sunt pentru sau contra diferitelor posibilităţi. Cîntăreşte cu grijă toate
punctele şi dă factorilor obiectivi o mai mare greutate decît celor subiectivi. Dacă
meditezi astfel cu rugăciune la ceea ce trebuie să faci, vei constata dacă ai pace lăun-
trică sau eşti tulburat. Dacă ai îndoieli serioase, atunci aşteaptă-L cu răbdare pe
Domnul. Poate că e necesar să te rogi mai mult şi să ceri un alt sfat, prin care toţi
factorii să fie limpeziţi. Dar n-ar trebui să te lupţi la nesfîrşit cu disperare şi şovăieli,
în credinţă, cere-I lui Dumnezeu înţelepciune (Iacov 1:5-6). Ia prin credinţă hotărî-
21

rea pentru care ai cea mai clară lumină de la Dumnezeu. Omul hotărît al credinţei
posedă pacea lui Dumnezeu care întrece orice pricepere (Filipeni 4:6-7). Dacă eşti
în întregime Domnului, poţi să fii sigur că El te va călăuzi. El vrea ca tu să cunoşti
şi să faci voia lui Dumnezeu, „cea bună, plăcută şi desăvîrşită" (Romani 12:2)
1. Russ Johnston, How to Know the Will of God (Colorado Springs: NavPress, 1976), p. 10.
întrebări la lecţia 3
Voia lui Dumnezeu
1.	De ce merită să căutăm voia lui Dumnezeu pentru viaţa noastră? De ce ar tre-
bui să nu ne conducem viaţa aşa cum am vrea noi? Următoarele versete dau răspun-
sul (Psalm 139:15-18; Proverbe 16:25; 27:1; Ieremia 10:23; loan 10:10b; Efeseni
5:17).
2.	Ce se întîmplă cînd cineva nu ascultă de voia revelată a lui Dumnezeu (1. Sa-
muel 12:15; Eel. 11:9)?
3.	Studiază următoarele exemple şi explică rezultatele pe care le atrage după sine
neluarea în considerare a voii lui Dumnezeu. Cum putem aplica aceste exemple? Ce
pericole am putea evita?
Moise (Numeri 20:7-12)
Saul (I.Samuel 15:2-23)
Un profet (1.Regi 13:6-24)
4.	De ce ne este uneori teamă de voia lui Dumnezeu pentru viaţa noastră?
5.	Cum putem avea aceeaşi atitudine pe care a avut-o David (Psalm 40:8-9)?
6.	Ce intenţii foarte practice are Dumnezeu cu copiii Săi? loan 14:27; 15:5;
15:11; Iacov 1:17; Psalm 84:11; Psalm 37:1-4
7.	Ce efecte au următoarele lucruri asupra cunoaşterii voii lui Dumnezeu?
Atitudinea noastră (loan 7:17; Efeseni 6:6)
Silinţa în studiul biblic (Psalm 119:9-11)
Rugăciune (Coloseni 4:12; Daniel 10:12)
Sfat (Proverbe 11:14)
împrejurări (l.Corinteni 16:9)
8.	De ce nu sunt suficiente numai împrejurările ca să putem recunoaşte voia lui
Dumnezeu? (l.Corinteni 16:9; 2.Corinteni 2:12; l.Tesaloniceni 2:18)
9.	Ce puncte ar trebui un creştin să ia în considerare cînd îşi alege o meserie (un
partener de viaţă, un nou domiciliu?) Citează versete biblice în răspunsul tău.
10.	în care domenii ale vieţii tale ai vrea să cunoşti voia lui Dumnezeu? Ce-ai
făcut ca să afli voia lui Dumnezeu?
22

Lecţia 4
Să-ţi atingi obiectivele în viaţă
(Partea I)
Dumnezeu face planuri şi le şi realizează. „Eu am spus şi Eu voi împlini" (Isaia
46: lib). El îşi realizează planurile după propria Sa voie (Efeseni 1:11). Planul Său
se extinde asupra întregului viitor. Dumnezeu cunoaşte exact viitorul. în Vechiul
Testament, El a înregistrat profetic punctele culminante ale lucrării lui Isus pe pă-
mînt. Isus a fost figura cheie în planul lui Dumnezeu pentru salvarea noastră. La
sfîrşitul lucrării Sale pe acest pămînt, Isus a spus: „Am sfîrşit lucrarea pe care
Mi-ai dat-o s-o fac" (loan 17:4). în ceea ce a spus, a făcut şi încotro a mers Isus,
n-a existat nimic întîmplător. El a făcut voia Aceluia care L-a trimis (loan 4:34).
Dumnezeu îşi urmăreşte acum obiectivele şi cu viaţa fiecăruia dintre credincioşii
Săi. „Căci Eu ştiu gîndurile pe care le am cu privire la voi, zice Domnul, gînduri de
pace şi nu de nenorocire, ca să vă dau un viitor şi o nădejde" (Ieremia 29:11). Dum-
nezeu vrea ca toţi credincioşii să crească în graţia şi în cunoaşterea Domnului Isus
(2.Petru 3:18) şi apoi să devină maturi în Cristos (Coloseni 1:28), iar în cele din
urmă să fie făcuţi asemenea imaginii (chipului) lui Cristos (Romani 9:29). Pe scurt,
aceasta înseamnă că trebuie să devenim ca şi Cristos. Domnul ne-a făcut cunoscut
cum trebuie să arate viaţa noastră.
1.	Dumnezeu şi împărăţia Lui trebuie să stea pe primul loc (Matei 6:33).
2.	Eternitatea are prioritate faţă de lucrurile trecătoare (2.Corinteni 4:18).
3.	Cele spirituale au prioritate faţă de lucrurile fireşti (Matei 6:19-20).
4.	Oamenii au prioritate faţă de lucruri (Marcu 8:36-37).
Dacă cunoaştem clar aceste obiective ale lui Dumnezeu şi ne îndreptăm viaţa du-
pă perspectiva lui Dumnezeu, vom duce o viaţă eficientă, plină de succes după stan-
dardele lui Dumnezeu.
Fixarea obiectivelor (Ce vreau să fiu?)
O dorinţă vagă de progres fără plan sau intenţie de acţiune concretă nu este un
obiectiv, ci un vis. Dacă nu ne fixăm un obiectiv concret, nici nu vom realiza nimic.
Progresul are loc atunci cînd nişte obiective concrete iau locul speranţelor generale.
Noi trebuie să ne adresăm Domnului, dacă vrem să fim călăuziţi; şi numai El ne
poate da puterea necesară de a-I face voia. Totuşi, aceasta nu exclude fixarea ţintelor
şi stabilirea paşilor corespunzători. Un obiectiv este o ţintă sau un obiectiv care tre-
buie să fie atins sau îndeplinit. De exemplu, obiectivul Domnului Isus a fost edifi-
carea Bisericii Lui (Matei 6:18). Ca să atingă acest ţel, El i-a şcolarizat pe cei doi-
sprezece discipoli şi le-a dat misiunea de a înfiinţa Biserica.
Asemenea obiective trebuie să se afle în cadrul priorităţilor (lucruri de primă im-
portanţă) şi responsabilităţilor scripturale. Domeniile care au prioritate sunt: relaţia
noastră cu Dumnezeu (Matei 22:37-38), lucrarea creştină (Matei 6:33), familia
(l.Timotei 3:4-5) şi locul de muncă (2.Tesaloniceni 3:10). Pune-ţi următoarele în-
trebări: Ce-aş vrea să realizez în aceste domenii? Au obiectivele mele însemnătate
23

pentru eternitate? Simt ele realiste? Mă ocup eu prea mult. cu sarcinile, în loc^să mă
ocup cu obiectivele? De ce mi-am fixat aceste obiective? Sunt eu egoist, sau îl caut
în principal pe Dumnezeu? Care este obiectivul vieţii mele?
Apoi, aceste obiective ar trebui aranjate în succesiunea temporală corectă. Cînd
ar trebui să-mi ating obiectivele? Pot să-mi fixez o perioadă în care să văd progrese?
Timpul este limitat. Fixează-'^i obiective pe termen lung, pe termen mijlociu şi pe
termen scurt. Dacă nu ai nici un obiectiv pe viaţă sau pe termen lung, obiectivele pe
termen scurt vor tinde să-şi piardă curînd înţelesul.
1.	SCOPURI PE VIAŢA. Cînd voi fi ajuns la sfîrşitul vieţii mele şi mă voi fi uitat
înapoi, ce-aş vrea să fi realizat atunci? Un obiectiv pe viaţă este planificat de obicei
pe o perioadă lungă, totuşi poate fi realizat. Un exemplu: „Aş vrea să cunosc foarte
bine Biblia".
2.	SCOPURI PE TERMEN LUNG. Ce-aş vrea să ating în 10 sau 15 ani? Un
exemplu: „Aş vrea să cunosc Cuvîntul lui Dumnezeu, adică să stăpînesc Noul Tes-
tament şi să-1 cunosc bine pe cel Vechi".
3.	SCOPURI PE TERMEN MIJLOCIU. Unde aş vrea să fiu în 2 pînă la 5 ani?
Cum ar trebui să arate viaţa mea? Un exemplu: „Aş vrea să stăpînesc cele mai im-
portante cărţi din Noul Testament, dar să cunosc întreaga Biblie în mare".
4.	SCOPURI PE TERMEN SCURT. Dacă aş mai avea de trăit şase luni sau un
an, ce-aş schimba atunci? Dacă aş trăi mai mult, ce-aş face în acest caz? Un exem-
plu: „Aş vrea să mă familiarizez cu Biblia şi de aceea aş vrea s-o citesc toată în-
tr-un an".
Inventariere (Unde mă aflu acum?)
1.	FORŢE AJUTĂTOARE. Cercetează-ţi viaţa referitor la diferitele obiective
concrete. Pune-ţi următoarele întrebări: Ce forţe am care mă ajută să-mi ating ţelul?
Ce succese am avut mai înainte în acest domeniu? în ce măsură pot obiceiurile pozi-
tive din prezent să mă ajute? Cum mă poate ajuta biserica mea şi conducătorii ei?
Ce anume din felul meu de viaţă de acum contribuie la creştere în acest domeniu?
2.	FORŢE STÎNJENITOARE. Ce trebuie să schimb în viaţa mea ca să-mi ating
cu succes obiectivul? Ce slăbiciuni aveam înainte în acest domeniu? Ce obiceiuri
negative trebuie să schimb? Există vreo legătură care să-mi dăuneze şi pe care tre-
buie s-o schimb? Ce schimbare trebuie să fac în felul de viaţă? Unde există priori-
tăţi false în viaţa mea?
Plănuirea paşilor concreţi (Cum ajung acolo?)
Pentru ca un obiectiv să fie atins, trebuie întreprinşi paşi concreţi. Numărul paşi-
lor necesari pentru atingerea unui obiectiv depinde de perioada de timp (termen
scurt, mijlociu, etc). Pasul de făcut depinde şi de domeniul în care trebuie să aibă
loc. Aici trebuie să dăm atenţie piedicilor sau greutăţilor ce trebuie învinse.
Un obiectiv pe terment scurt poate arăta după cum urmează: „Aş vrea să am zil-
nic un timp de linişte cu Dumnezeu, pentru ca legătura mea cu El să fie întărită şi
să aduc mai mult rod". Pot fi întreprinşi următorii paşi concreţi:
1. îmi voi face în fiecare dimineaţă timp pentru Dumnezeu ca să citesc Biblia,
s-o studiez şi să mă rog.
24

2.	îmi voi face un „caiet de notiţe pentru timpul liniştit", în care să trec zilnic ce
am înţeles referitor la text şi la aplicaţia lui în viaţa mea, sau ce-am învăţat despre
Dumnezeu.
3.	Voi citi cărţi despre rugăciune şi voi studia comentarii biblice. Dacă întreprinzi
asemenea paşi concreţi, vei face cu siguranţă progrese mari privind ţelul propus.
Progresele reale sunt totdeauna proba eficienţei paşilor întreprinşi.
Fixarea temporală a paşilor (Cum îmi folosesc timpul?)
Un pas poate fi făcut doar atunci cînd e fixat în timp. Ar trebui să faci mai întîi
pe o foaie de hîrtie un inventar al felului cum îţi petreci timpul. Suntem îndemnaţi
să răscumpărăm timpul, căci zilele sunt rele (Efeseni 5:16). Aceasta înseamnă că
trebuie să răscumpărăm orice ocazie ca să ne folosim zilele şi orele pentru Dumne-
zeu. Ar trebui să ne purtăm cu timpul cu tot atîta grijă ca şi cu banii. Oamenii spun
adesea: „N-am timp". Biblia arată că este destul timp pentru a face tot ce cere Dum-
nezeu. Dar nu trebuie să irosim timpul. Cum putem recupera iarăşi timpul pe care
l-am pierdut ca să-1 folosim mai bine?
1.	ANALIZEAZĂ FELUL CUM ÎŢI FOLOSEŞTI TIMPUL. Notează timp de o
săptămînă orice activitate pe care o întreprinzi (în intervale de 30 de minute). Folo-
seşte pentru aceasta foaia de lucru „inventar temporal".
a)	Observă pentru ce anume ai folosit prea mult timp (somn, mese, îmbrăcat,
conversaţii prelungite, chestiuni de rutină).
b)	Găseşte cauza irosirii timpului. Unde poţi să economiseşti timp? Unde poţi să
lucrezi mai concentrat? Ce poţi să laşi la o parte?
c)	Ce lucruri faci care nu constituie nişte priorităţi (televizor, cărţi murdare, tre-
buri nenecesare)?
d)	împărtăşeşte-ţi ideile cu alţii, ca să primeşti propuneri, de exemplu cu un prie-
ten matur în credinţă sau cu partenerul de căsnicie. Unde îţi iroseşti după părerea ta
timpul?
2.	ÎNTOCMEŞTE UN PLAN SĂPTĂMÎNAL. Ar trebui să întocmeşti un plan
temporal ca să te asiguri că pot fi făcute toate lucrurile necesare.
a)	Notează toate lucrurile pe care le faci acum, la fel ca şi toţi paşii pe care tre-
buie să-i faci pentru a-ţi atinge obiectivele.
b)	Evaluează cît timp trebuie pentru fiecare activitate şi cît timp trebuie în total.
c)	Fixează priorităţile pentru diferitele activităţi. Notează cu „A" activităţile care
trebuie neapărat făcute. Aici intră lucrurile de rutină, unde nu ai altă alegere (somn,
muncă, etc.), precum şi paşii pe care vrei să-i faci în vederea obiectivelor tale. No-
tează lucrurile pe care ar trebui să le faci cu ,3" Şi lucrurile pe care le poţi face cu
„C".
d)	întocmeşte planul săptămînal scriind mai întîi „activităţile-A", apoi „activită-
ţile-B" şi în final „activităţile-C". „Activităţile B-C" pot fi lăsate, după împrejurări,
afară sau adaptate săptămînii de 168 de ore.
3.	ÎMBUNĂTĂŢEŞTE-ŢI FELUL DE A PROCEDA CU TIMPUL. Dacă îţi în-
tocmeşti săptămînă de săptămînă planul temporal, ar trebui să cauţi după posibilităţi
felul cum poţi proceda mai bine cu timpul. Aici poţi lua în considerare următoarele
propuneri:
25

a)	Compartimentează-ţi săptămîna în planuri de lucru zilnice: Ia-ţi în fiecare zi
cîteva m nute ca să le notezi.
b)	Evaluează-ţi priorităţile. Faci ce este mai important? Fixează-ţi astfel priori-
tăţile, ca să realizezi lucrurile cele mai importante, chiar dacă alte activităţi trebuie
lăsate la o parte.
c)	Notează în fiecare zi ce trebuie să faci neapărat şi fixează-ţi priorităţile. Şterge
cu o linie (colorată) activitatea după ce ai facut-o. Dacă n-ai mai putut face un anu-
mit lucru, atunci notează-1 iarăşi într-un alt loc.
d)	Uneori poţi să faci în acelaşi timp două lucruri diferite şi prin aceasta să eco-
nomiseşti timpul. De exemplu, poţi să asculţi casete în timp ce şofezi. Sau poţi să
înveţi pe de rost versete biblice în timp ce speli vasele.
e)	Fă cumpărături în cantitate mai mare sau rezolvă-ţi o dată mai multe îndatoriri
ca să eviţi mai multe drumuri.
Evaluarea progresului (Cum procedez?)
Cum poţi constata dacă faci progrese? Cînd ne fixăm obiective concrete şi ne fa-
cem planuri corespunzătoare, pot exista adesea „pane". Adesea nu facem ceea ce
ne-am propus; sau nu facem destul de bine; sau nu am trecut peste un obstacol mai
mare. Suntem în pericol să fim pur şi simplu preocupaţi de această situaţie şi să tră-
im în înfrîngere. De aceea, trebuie să evaluăm din cînd în cînd dacă facem progrese.
Aceasta necesită un prieten matur, un conducător de adunare sau un partener de ru-
găciune care să posede o copie a obiectivelor noastre şi cu care să ne întîlnim regu-
lat. Chiar şi numai această întîlnire este un imbold. Un alt ajutor este să cercetăm
punct cu punct dacă facem progrese. Această evaluare ar trebui să ducă la propuneri
concrete privind obiectivele noastre sau privind comportarea noastră. Dacă ţi-ai fi-
xat un obiectiv, trebuie să fii gata să perseverezi pînă la sfîrşit, altfel ar trebui să-1 tai
de pe listă. Următoarele motive pot duce la „pane".
1.	Obiectivele nu surit realiste. Remediu: Formulează-le din nou.
2.	Lipsa sincerităţii şi fidelităţii în realizare. Remediu: Pocăieşte-te înaintea lui
Dumnezeu şi ţine-te de îndatorire.
3.	Greutăţi mai mari. Remediu: Lupta împotriva greutăţilor.
4.	Ţi-ai propus prea mult pentru timpul care-ţi stă la dispoziţie. Remediu: Redu
activităţile, respectiv simplifică-le unde este nevoie.
Concluzie
Dumnezeu Se interesează mai mult de felul cum trăim decît de durata vieţii noas-
tre. Isus Cristos Şi-a început slujirea publică cînd avea vreo 30 de ani. în trei ani şi
jumătate a făcut tot ceea ce a vrut Tatăl Său de la El (loan 17:4; 19:30). Apostolul
Pavel putea spune la sfîrşitul vieţii lui: „Am sfîrşit alergarea" (2.Timotei 4:7). Pe el
îl aştepta cununa dreptitudinii [conformării cu standardul divin]. Vei sosi şi tu la
ţintă?
26

întrebări la lecţia 4
Să-ţi atingi obiectivele în viaţă
(Partea I)
1.	Ce activitate a lui Dumnezeu este accentuată în Isaia46:llb şi Efeseni 1:11?
2.	Ce obiective are Dumnezeu cu fiecare credincios (Romani 8:29; 2.Petru 3:18)?
3.	Ce obiective a avut Isus pentru lucrarea Sa de pe pămînt (loan 4:34; 17:4)?
4.	Constată ce obiective a avut Pavel şi ce a făcut ca să le atingă.
Scopuri:	Paşi:
l.Corinteni 9:19-27; Coloseni 1:28-29; Filipeni 3:12
5.	Cum şi-a evaluat Pavel viaţa în privinţa obiectivelor lui (2.Timotei 4:6-8)?
6.	Ce înveţi din Luca 14:28-32 şi Proverbe 16:3-9 despre planuri? La ce ar trebui
să dai atenţie cînd faci planuri (Iacov 4:13-17)?
8.	Cînd ai ajuns la sfîrşitul vieţii şi te uiţi înapoi, ce vrei să fi atins atunci? (înainte
de a răspunde la punctul 9 şi 10, ar trebui să citeşti încă o dată lecţia cu atenţie).
9.	Planificarea obiectivelor. Fixează-ţi cu ajutorul foii de lucru „Planificarea
obiectivelor" ţelurile pe termen scurt (6 luni) referitor la domeniile citate. Aceste
obiective ar trebui să fie cît mai cuprinzătoare şi mai amănunţite cu putinţă.

a)	Notează obiectivele în aşa fel, încît să poţi răspunde la întrebarea: „Ce vreau
să realizez?"
b)	Răspunde la întrebarea: „Unde mă aflu chiar acum?" şi arată ceea ce te ajută
sau te împiedică în realizarea acestor obiective.
c)	Enumera paşii posibili care te ajută să atingi obiectivele propuse şi să răs-
punzi la întrebarea: „Cum ajung acolo?"
d)	Treci în revistă foaia de lucru „Planificarea obiectivelor" împreună cu con-
ducătorul de curs. El îţi poate spune cu ce obiective să începi.
10.	Inventar temporal. Analizează-ţi felul în care îţi foloseşti timpul cu ajutorul
foii de lucru,»Inventar temporal". Aici trebuie să iei în seamă următorii paşi:
a)	Notează o săptămînă întreagă exact ceea ce faci. Notează ceea ce ai făcut de
fapt (în intervale de 30 de minute), nu ce ar fi trebuit să faci sau ce ai vrut să faci.
b)	Arată în diviziunea „Folosirea timpului" numărul total de ore (săptămînă) pe
care le-ai petrecut de fapt în activitatea declarată.
c)	Analizează felul în care foloseşti timpul, răspunzînd la întrebările din rubrica
„Analiza inventarului temporal".
27

Planificare de obiective (Timp:

Domeniu de
responsabilităţi	Pasul 2:
Unde mâ aflu acum?
Forţe ajutătoare sau stînjenitoare	Pasul 3:
Cum ajung acolo?	Pasul 1:
Unde vreau să ajung?	
Relaţia cu
Dumnezeu	-			

				

				

Familia
partener
copii
alţii				

				

				

lucrare/
instruire
creştină				

				

				

				
LOC DE MUNCĂ/
ŞCOALĂ				

				

				

				
ALTELE
Financiare,
Fizice
?				

				

				

				

Inventar temporal/Continuare

	- LUNI	MARŢI	MIERCURI	JOI	VINERI	SÎMBĂTĂ	DUMINICĂ	
5:00								
5:30								
6:00								
6:30		•						
7:00								
7:30								
8:00								
8:30								
9:00								
9:30
10:00								
10:30								
11:00								
11:30								
12:00								
12:30								
1:00								
1:30								
2:00								
2:30								
3:00								
3:30								
4:00								
4:30								
5:00						*		
5:30								
6:00								
6:30								
7:00								
7:30								
8:00								
8:30								
9:00								
9:30								
10:00							V.---.	
10:30								
11:00								

Folosirea timpului:
Timp liniştit	
Profesie	
Studiu biblic	
Plecări	
Evanghelizare	
Timp irosit	

Discuţii	
Activităţi în adunare.
Recreaţie	
Somn	
Telefon	
Diferite	

Mese	
Şcoală	
Familie	
Muncă, în gospodărie.
Cumpărături	

Analiza inventarului temporal
1.	în care activităţi am irosit timp? Cum poate fi evitat lucrul acesta?
2.	Pentru care activităţi am folosit prea mult timp? Cum pot face aceste lucruri
mai repede şi mai bine?
3.Căror activităţi ar trebui să le dedic mai mult timp? Cum pot realiza aceasta?
29

Lecţia 5
Administrarea resurselor lui Dumnezeu
„CINE ESTE ISPRAVNICUL CREDINCIOS ŞI ÎNŢELEPT?" a întrebat odată
Salvatorul (Luca 12:42). El însuşi a dat răspunsul la această întrebare prin trei para-
bole, şi anume cea despre sclavul (robul) fidel şi infidel, cea despre mire şi cele zece
fecioare şi cea despre cei trei sclavi cărora li s-au încredinţat bani ca să-i investească
(Matei 24:45-25:30). Aceste parabole au trei lucruri în comun. în primul rînd e vor-
ba despre stăpînul care lipseşte. Prin aceasta este indicat clar Domnul Isus. în al doi-
lea rînd se relatează despre oameni care sunt lăsaţi în urmă şi cărora li se încredin-
ţează o responsabilitate. Aceasta se referă la credincioşi care au de îndeplinit. în al
treilea rînd este vorba despre necesitatea de a aştepta întoarcerea Domnului şi de a
se pregăti în mod corespunzător. Aceasta se referă iarăşi la cei credincioşi, care tre-
buie să aştepte revenirea Domnului Isus. Noi suntem chemaţi ca administratori ai
bunurilor lui Dumnezeu să fim gata pentru întîlnirea cu Domnul nostru, care după
întoarcerea Sa va aprecia felul cum ne-am purtat cu darurile Sale.
Ce este un administrator? Un administrator este o persoană care răspunde de gos-
podăria sau averea cuiva. în Vechiul Testament e adesea vorba despre oameni care
erau „puşi peste casa altuia". Credinciosul are poziţia unui administrator, deoarece
toate lucrurile aparţin lui Dumnezeu. „Tot ce este în cer şi pe pămînt este al Tău"
(1.Cronici 29:11). „Totul vine de la Tine, şi din mîna Ta primim ce-Ţi aducem"
(1.Cronici 29:14). „Ce lucru ai pe care să nu-1 fi primit?" (l.Corinteni 4:7). Răspun-
sul sună clar. „Nimic!" Pe lîngă aceasta, Dumnezeu ne-a răscumpărat prin sîngele
Său scump (1.Petru 1:18). Nu ne aparţinem nouă înşine, întrucît am fost răscumpă-
raţi cu un preţ (1 .Corinteni 6:19-20). Tot ce suntem şi avem aparţine de aceea „Pro-
prietarului" nostru. Noi suntem simpli administratori a ceea ce ne-a încredinţat
Domnul. Lui îi dăm beneficiul, venitul, cîştigul pe care 1-a adus „investiţia" Sa.
Administrarea noastră este o probă a
-fidelităţii noastre pe care o dovedim prin exercitarea conştiincioasă a responsa-
bilităţii noastre (l.Corinteni 4:2);
-	cinstei noastre, pe care o dovedim atunci cînd nu irosim, nu abuzăm şi nu folo-
sim rău darurile lui Dumnezeu (Luca 16:11);
-productivităţii noastre, arătată de un mare venit al investiţiei (Matei 25:20-21);
-	loialităţii faţă de Dumnezeu ca Rege al nostru, în timp ce administratorii răi
sunt pedepsiţi sau îndepărtaţi.
Ce administrăm?
Deja viaţa în sine este o isprăvnicie sfîntă. Dumnezeu ne-a dat viaţa. Toate sufle-
tele îi aparţin (Ezechiel 18:4). El este Dumnezeul „oricărei făpturi" (Ieremia 32:27).
Noi suntem ca un abur, care apare pe pămînt şi dispare iarăşi după voia lui Dumne-
zeu (Iacov 4:14-15). De aceea, noi trăim după voia lui Dumnezeu şi nu după pro-
pria noastră părere. Această simplă constatare ar trebui să ne facă clară respons-
abilitatea înaintea lui Dumnezeu. Adevăratul discipol al lui Isus îşi va da de aceea
corpul său Domnului (Romani 12:1). El îşi va dedica toate mădularele slujirii lui
30

Dumnezeu (Romani 6: 13). Această administrare a darurilor lui Dumnezeu poate fi
discutată pe mai multe direcţii:
1.	TIMP. „Soarta mea este în mîna Ta", a strigat un om al lui Dumnezeu (Psalm
31:15). Domnul ne oferă poate un număr normal de ani de viaţă (Psalm 90:10). El
poate să scurteze numărul anilor noştri (Psalm 102:24-25). Dar El îi poate şi lungi
(Proverbe 10:27); Isaia 38:5). Dumnezeu ne sfătuieşte să ne numărăm zilele ca să
căpătăm o inimă înţeleaptă (Psalm 90:12). Ar trebui de aceea să „răscumpărăm" tim-
pul (Efeseni 5:16), adică să folosim timpul ca „ocazie strategică". Sfînta Scriptură
accentuează tot mereu cît de scurtă e viaţa omenească (ca iarba sau ca florile care se
ofilesc). De aceea, să n-o irosim, ci să o folosim pentru Dumnezeu!
2.	TALENTE. în Sfînta Scriptură este vorba despre „talanţii" pe care ni i-a dat
Dumnezeu. Prin „talanţi" se exprimă o sumă de bani; dar ei se referă şi la diversele
capacităţi pe care ni le-a dat Dumnezeu (Matei 25:14-30). Dumnezeu ne-a dat inteli-
genţă, capacităţi deosebite, aptitudini fizice şi aspect fizic, chiar dacă oamenii con-
sideră asemenea lucruri ca un merit propriu. Credincioşii au primit în afară de aceas-
ta daruri spirituale, care îi fac apţi să ajute ceilalţi credincioşi din adunare (l.Corin-
teni 12: 4-7). Noi trebuie să investim tot ce am primit pentru binele altora (1.Petru
4:10). Interesele egoiste în dezvoltarea şi exercitarea darurilor noastre sunt în con-
tradicţie cu intenţiile lui Dumnezeu.
3.	ADEVĂR. Noi suntem „ispravnici ai tainelor lui Dumnezeu" (l.Corinteni 4:
1). Toate cunoştinţele spirituale, în special cele despre Dumnezeu şi despre Evan-
ghelie, sunt un bun sfînt încredinţat într-o lume întunecată şi neştiutoare. Dacă cu-
noaştem Cuvîntul lui Dumnezeu ne asemănăm cu un gospodar care posedă o comoa-
ră (Matei 13:52). Această comoară trebuie să fie împărţită cu alţii şi să nu fie strîn-
să pentru propria noastră plăcere.
4.	BOGĂŢIE. Pericolul de a preţui valorile materiale mai mult decît pe cele spiri-
tuale este foarte mare chiar şi la credincioşi. Noi suntem stăpîniţi fie de posesiuni,
fie de Dumnezeu. Nu-i putem servi pe amîndoi „domnii", după cum a zis însuşi Isus
(Luca 16:13). El poate să ne devină prieten cînd îl investim pentru eternitate (Luca
16:9). El poate să ne devină duşman dacă abuzăm de el, şi atunci este folosit ca măr-
turie împotriva noastră (Iacov 5:1-3). Omul bogat, care a ajuns în cele din urmă în
iad, a uitat că averea i-a fost încredinţată pentru administrare numai un anumit timp
(Luca 16:19-26). Aurul şi argintul aparţin lui Dumnezeu, nu „regilor finanţelor"
acestui pămînt (Hagai 2:8). Lui Dumnezeu îi aparţin animalele de pe munţi, nu ţăra-
nilor bogaţi (Psalm 50:10).
O deosebită atenţie merită tema despre sacrificiile materiale pentru Dumnezeu
(Exod 35:5,21-22). Un sacrificiu nu este o „pomană". El înseamnă o ofrandă spiri-
tuală a unei părţi (reprezentative) din ceea ce ne-a dat Dumnezeu. Dumnezeu ia
aminte foarte exact la comportarea noastră ca administratori ai Săi. în Marcu 12:41,
Isus observa oamenii cum aruncau bani în cutia milelor. El a spus că văduva săracă,
care a aruncat doi bănuţi, a dat mai mult ca toţi ceilalţi laolaltă, pentru că ea a dat tot
ce avea în sărăcia ei, în timp ce ceilalţi au dat din bogăţia lor. Sacrificiul nostru ar
trebui să fie hotărît de următoarele principii:
a) Principiul darului-pîrgă - cele dintîi daruri (Proverbe 3:9-10). Aşa cum prima
parte a recoltei îi era dată lui Dumnezeu, tot aşa ar trebui să punem deoparte pentru
31

Dumnezeu prima parte a cîştigului nostru. Dacă facem aşa, nu se mai termină banii,
înainte de a fi Dumnezeu „la rînd".
b)	Principiul sacrificiului (2.Samuel 24:24). Dacă nu te costă nimic, nici n-ar tre-
bui să-I dai lui Dumnezeu. Ce-ţi rămîne sau ce este de mică valoare e o jignire la
adresa lui Dumnezeu (Maleahi 1:7-8). Isus Cristos este un exemplu de Dătător gata
de sacrificiu (2.Corinteni 8:2-15).
c)	Principiul închinării (Matei 26:7-11; Marcu 14:3-9); Luca 7:37-38). De două
ori au venit femeile la Isus şi L-au uns cu ulei de preţ ca semn al devotamentului lor.-
Această faptă a fost considerată mai preţioasă ca un dar pentru cei săraci. Tot ce
dăruim trebuie să fie un act de închinare spirituală; acesta este un privilegiu al copi-
ilor lui Dumnezeu. Din nefericire, oamenilor li se pare adesea că Dumnezeu este tot-
deauna nevoiaş şi duce lipsă de bani. Nu se relatează niciodată că Isus ar fi strîns
vreodată bani sau i-ar fi cerut la vreuna din adunările Lui publice. Discipolii I-au ser-
vit cu „ce aveau" (Luca 8:3). Primii lucrători ai împărăţiei lui Dumnezeu au plecat
fără să primească ceva de la păgîni (3 loan 7). Din păcate, generaţiile de mai tîr-ziu
au luat foarte mult de la aceştia.
Să dăm „zeciuala"?
Am văzut că Isus a spus discipolilor Săi că văduva, văzut proporţional, a dat mai
mult ca ceilalţi. Mulţi credincioşi au dat de sute de ani cel puţin zeciuiala. Ar trebui
să dăm şi astăzi zeciuiala? Obiceiul de a da a zecea parte are următoarea istorie:
1.	Zeciuiala a fost deja dată cînd încă nu exista Legea lui Moise (Geneza 14:20;
28:22).
2.	Zeciuiala a fost dată în cadrul Legii lui Moise (Levitic 27:30; Numeri 18:21;
Deuteronom 12:6,11,17). La sfîrşitul Vechiului Testament, refuzul de a da zeciuiala
lui Dumnezeu e privită ca jaf şi înşelăciune (Maleahi 3:8-10; Hagai 1:4-6). Şi pe vre-
mea Evangheliei a fost dată zeciuiala de către evrei, chiar dacă mergea mînă în mînă
cu acest obicei o atitudine de autoîndreptăţire (Luca 11:42; 18:12; Matei 23: 23).
3.	După ziua Cincizecimii (la începutul Bisericii lui Isus Cristos) s-a procedat în
mod vădit după un alt principiu; nici în Faptele apostolilor, nici în Epistole nu este
amintită zeciuiala. în l.Corinteni 16:1-2, credincioşii sunt invitaţi să dea regulat („în
fiecare primă zi a săptămînii"), föra excepţie („fiecare dintre voi"), sistematic („să
pună deoparte acasă") şi proporţional („după cîştigul lui").
Motivarea care ar putea să-i facă pe credincioşi să dea este iubirea şi devotamen-
tul pentru Isus Cristos, nu Legea mozaică sau exemplul patriarhilor. Exemplul nos-
tru este sacrificiul de Sine al lui Cristos pe cruce.
Motivaţia noastră trebuie să fie emoţia lăuntrică prin Duhul Sfînt, nu obligaţia
exterioară a unei reguli fixate. Iată o altă motivaţie, nu mai puţin însemnată: Oare un
creştin, care se află sub graţie, ar trebui să dea mai puţin ca un evreu care se află sub
Lege? Chemarea de a-L urma pe Cristos şi de a-I fi discipol îl invită pe credincios să
renunţe la tot ce are (Luca 14:33; Matei 19:27). Legea nu cunoştea o asemenea pro-
vocare. Darul gata de sacrificiu după noua măsură ar trebui să depăşească Legea şi
nu să rămînă în urma ei. Cînd dăm, trebuie să dăm pentru Domnul, nu pentru pro-
iecte, persoane sau organizaţii, chiar dacă banii noştri sunt în profitul propriei adu-
nări sau al altor oameni.
32

Următoarele linii directoare pot fi de ajutor pentru administrarea banilor. Roa-
gă-te ca să afli cît şi cui ar trebui să dai şi evită hotărîri impulsive, pripite. SJatuieş-
te-te cu credincioşi maturi care sunt la curent. Citeşte atent cărţi despre misiuni şi
misionari. Ia în seamă cu responsabilitate nevoile bisericii tale. Nu lăsa ca cererile
de donaţii care vin zilnic prin poştă sau radio să treacă imediat drept „voia lui Dum-
nezeu". Sprijineşte pe aceia care se încred total în Dumnezeu şi care nu cerşesc bani.
Evită să dai bani organizaţiilor care au cheltuieli mari pentru reclame luxoase şi pro-
iecte scumpe de construcţii. Ia seama mai ales la oamenii care încearcă prin foto-
grafii cu orfani flămînzi să te facă să dai bani sau care îţi promit bani ca răsplată pen-
tru dăruitul tău.
Cum trebuie să administrăm?
Noul Testament accentuează tot mereu fidelitatea. Isus îl laudă pe servul fidel
(Matei 25:21-23). Servul fidel este în mod repetat pus în prim-plan (Coloseni 1:7;
4:7,9). Isus a zis: „Cine este credincios [fidel] în cele mai mici lucruri, este credin-
cios şi în cele mari" (Luca 16:10). Suntem puşi la încercare prin lucrurile mai mici,
ca şi prin cele mai mari. Asemenea teste hotărăsc asupra aptitudinii, capacităţii noas-
tre pentru responsabilitatea pe care o vom primi în eternitate (Luca 19:17,19). Dum-
nezeu constată după felul cum ne purtăm cu lucrurile materiale dacă putem prelua
responsabilităţi pentru lucruri spirituale (Luca 16:11). Cu cît ni se încredinţează mai
mult, cu atît creşte responsabilitatea noastră (Luca 12:48).
Ce piedici ne stau în faţă ca administratori? Egoismul pune în pericol sarcina de
a ne împărţi viaţa cu alţii. Noi poftim, în loc să ne considerăm mulţumiţi cu ceea ce
ne-a dat Dumnezeu. Suntem mîndri, în loc să recunoaştem umili că tot ce avem este
un dar al lui Dumnezeu. Suntem nerecunoscători, în loc ca în fiecare situaţie să-I
mulţumim lui Dumnezeu şi să-L lăudăm. Ne temem şi ne facem griji, în loc să ne
încredem în Tatăl nostru care ne cunoaşte nevoile şi ne promite să ne poarte prin ele.
Avem vederea scurtă şi ne uităm prea mult la lucrurile acestei lumi, în loc să pri-
vim la împărăţia eternă a lui Dumnezeu.
Cum suntem judecaţi?
Fiecare ispravnic sau administrator trebuie să se aştepte să fie judecat de superi-
orul lui. La fel este şi pentru creştin înaintea lui Dumnezeu. „Căci toţi trebuie să ne
înfăţişăm înaintea scaunului de judecată al lui Cristos, pentru ca fiecare să-şi pri-
mească răsplata pentru binele sau răul pe care-1 va fi făcut cînd trăia în trup" (2.Co-
rinteni 5:10). Aici e vorba de aprecierea, de evaluarea vieţii şi lucrării noastre ca ad-
ministratori ai darurilor lui Dumnezeu. Aceasta nu este o judecată a păcatului nos-
tru. Noi avem promisiunea că nu suntem condamnaţi (Romani 8:1; loan 5:24). Cris-
tos a plătit vina păcatului nostru; de aceea suntem drepţi în El (2.Corinteni 5:21).
Felul cum ne comportăm cu propria viaţă este asemănat cu o casă clădită pe o teme-
lie. Această temelie e Isus Cristos şi lucrarea Lui făcută la cruce (l.Corinteni 3:11).
Sarcina noastră constă în a clădi înţelept pe această temelie. Dacă clădim bine şi co-
rect, primim o răsplată. Dacă nu, suferim o pierdere; dar aceasta nu înseamnă că ne
pierdem salvarea (l.Corinteni 3:12-15). Aici este vorba de felul cum ne-am purtat
cu ceea ce ne-a dat Dumnezeu. Cum administrezi ceea ce ţi-a dat Dumnezeu?
33

întrebări la lecţia 5
Administrarea resurselor lui Dumnezeu
1.	Un administrator se îngrijeşte de averea altuia. întocmeşte pe baza următoare-
lor pasaje o listă de lucruri pe care le posedă Dumnezeu, dar peste care ne-a pus El
administratori: l.Corinteni 6:19-20; Matei 25:14; Efeseni 5:16; Hagai 2:8; 1.Petru
4:10; l.Corinteni 4:7
2.	Care din cele două domenii în care suntem administratori ai darurilor lui Dum-
nezeu este privit de El ca parte a închinării noastre? Romani 12:1; Filipeni 4:18
3.	Ce trăsături de caracter caută Dumnezeu într-un administrator? Ce asemănări
(deosebiri) se pot vedea? Matei 24:45-51; 25:1-13; 25:14-30; Luca 19:11-27
4.	Am văzut că dăruirea de bunuri materiale ţine de sarcina noastră ca adminis-
tratori. Citeşte l.Corinteni 16:1-2 şi răspunde la următoarele întrebări: Cînd să dăm?
Cine ar trebui să dea? Ce expresie spune că noi trebuie să dăm dinainte? Cît să dăm?
5.	Cît au dat patriarhii Avraam şi Iacov de bunăvoie (Geneza 28:22; Evrei 7:1-2)?
Cît a trebuit să dea evreii sub Lege (Evrei 7:5)? Care ar trebui sâfie modelul nostru
de dat astăzi (2.Corinteni 8:9)? Ce diferenţă este faţă de modelul din Vechiul Testa-
ment?
6.	Ce atitudine ar trebui să avem cînd dăm (2.Corinteni 9:7; l.Corinteni 13:3;
Matei 6:1-4)? Ce le-a lipsit Corintenilor referitor la dărnicie (2.Corinteni 8:8-11)
spre deosebire de macedoneni (versete 1-5)?
7.	Are Dumnezeu nevoie de darurile noastre (Psalm 50:10-12)? Cine profită cu
adevărat de dărnicia noastră (Filipeni 4:17)?
8.	Enumera privitor la versetele citate mai jos rezultatele pozitive ale dăruirii şi
rezultatele negative pe care le aduce cu sine reţinerea bunurilor materiale.
Verset	Dăruire	Reţinere
Proverbe 11:24
Proverbe 28:27
Maleahi 3:8-10
Matei 6:20-21
Luca 12:20-21
2.Corinteni 9:6,8
l.Timotei 6:9-11
9.	Pe cine trebuie să avem în vedere cînd facem dărnicie sau donaţii (Proverbe
19:17; 1 .Corinteni 9:14; Galateni 6:6; Iacov 2:15-16)? Ce principii ai avea în vedere
cînd preferi să dăruieşti unei alte organizaţii creştine decît bisericii tale locale?
10.	Eşti mulţumit cu dăruirea ta din prezent? Ce vei schimba ca rezultat al aces-
tei lecţii?
34

Lecţia 6
Ghid de studiu la lecţia 6
Să-ţi atingi obiectivele în viaţă (Partea II)
După ce ai completat la lecţia 4 foile de lucru „Planificarea obiectivelor" şi „In-
ventar temporal", poţi acum să notezi obiectivele pe termen scurt şi să întocmeşti un
plan săptămînal. înainte de a face exerciţiile următoare, citeşte încă o dată lecţia 4.
1.	Obiective pe termen scurt. Ai discutat amănunţit înaintea lui Dumnezeu şi cu
ajutorul conducătorului de curs diferite domenii ale vieţii tale.
a)	Alege trei obiective din foaia ta de lucru „Planificarea obiectivelor", la care ai
vrea să lucrezi în următoarele luni. Aceste obiective ar trebui să fie o provocare pen-
tru tine şi să contribuie la o viaţă disciplinată, învingătoare de creştin. Dacă ai avea
de trăit numai şase luni, ce obiective ţi-ai propune să realizezi?
b)	Notează obiectivele, ca şi paşii necesari pentru atingerea acestor obiective,
răspunzînd la întrebările de pe foaia de lucru „Scopuri şi paşi".
2.	Plan săptămînal. După ce ţi-ai analizat modul actual de a umbla cu timpul şi
ţi-ai fixat obiectivele pe termen scurt (Lecţia 4), ar trebui să completezi un plan săp-
tămînal, care îţi garantează că toate activităţile necesare sunt realizate şi-ţi atingi
obiectivele de scurtă durată. Trebuie să dai atenţie următorilor paşi:
a)	Ia în seamă domeniile de responsabilitate care sunt citate pe foaia de lucru
„întocmirea unui plan". Notează la fiecare domeniu ce faci în prezent, ca şi paşii pe
care trebuie să-i întreprinzi, ca să-ţi atingi obiectivele de scurtă durată.
b)	Evaluează de cît timp ai nevoie pentru fiecare pas, fiecare activitate, şi înscrie
rezultatul la rubrica „Timp necesar". Fă suma totală.
c)	Stabileşte priorităţile. Marchează cu „A" lucrurile pe care trebuie să le faci nea-
părat. Aici intră activităţile de rutină pe care nu le poţi influenţa (somn, muncă, etc.),
ca şi paşii pe care vrei să-i faci referitor la obiectivele propuse. Marchează cu „B"
ceea ce ar trebui să faci şi cu „C" ceea ce ai putea să faci (dacă mai rămîne timp).
d)	Completează „Planul săptămînal", introducînd mai întîi activităţile „A", apoi
activităţile „B" şi în final activităţile „C". Activităţile „B", respectiv „C" trebuie, în
funcţie de împrejurări, să fie lăsate afară sau potrivite săptămînii de 168 de ore.
3.	Facultativ. Se merită să completezi o foaie de lucru „Planificare de obiective"
pentru obiective pe termen mijlociu şi lung, ca şi pentru o viaţă întreagă.
a)	începe mai întîi cu obiectivele pe viaţă (vezi Lecţia 4 la paragraful „Fixarea
obiectivelor").
b)	Obiectivele pe termen lung ar trebui să conţină obiective subordonate care te
ajută să îndeplineşti obiectivele de-o viaţă.
c)	Obiectivele pe termen mediu ar trebui să ajute la realizarea celor pe termen
lung.
d)	Este posibil ca acum să fii nevoit să-ţi adaptezi şi să-ţi schimbi obiectivele pe
termen scurt, ca să-ţi atingi obiectivele pe termen mediu.
4.	Control şi verificare. Dacă e nevoie, cere ajutor conducătorului de curs. După
necesităţi, ar trebui să-ţi adaptezi obiectivele în funcţie de planul temporal. Roagă un
alt creştin să-ţi verifice progresul la intervale regulate.
35

Lecţia 7
Duhul lui Dumnezeu — Persoana
şi lucrarea
Cînd apostolul Pavel a întîlnit în Efes cîţiva discipoli ai lui loan Botezătorul, i-a
întrebat: „Aţi primit voi Duhul Sfînt cînd aţi crezut? Ei i-au răspuns: Nici n-am auzit
. măcar că a fost dat un Duh Sfînt" (Fapte 19:2). Isus a făcut o afirmaţie asemănă-
toare, cînd a vorbit despre Duhul adevărului, „pe care lumea nu-L poate primi, pen-
tru că nu-L vede şi nu-L cunoaşte" (loan 14:17). Cei mai mulţi oameni, care se con-
sideră astăzi drept creştini, au auzit de Duhul Sfînt, dar nu ştiu prea mult despre El
sau despre lucrarea Lui. Astfel, Duhului Sfînt I se dă prea puţină atenţie în viaţa cre-
dinciosului. La Isus era altfel. El a făcut în prezenţa discipolilor o afirmaţie pe care
ei probabil că n-au prea înţeles-o: „Vă este de folos să Mă duc; căci, dacă nu Mă duc
Eu, Mîngîietorul nu va veni la voi; dar, dacă Mă duc, vi-L voi trimite" (loan 16:7).
Acest „Mîngîietor" nu este Altul decît Duhul Sfînt (loan 7:39). Isus a spus deci că
prezenţa Duhului Sfînt compensează mai mult ca propria Sa plecare la Tatăl.
Biblia spune chiar la început: „Duhul lui Dumnezeu Se mişca pe deasupra ape-
lor" (Geneza 1:2). Aceasta e mai mult ca o expresie generală pentru Dumnezeu. în
Vechiul Testament este descrisă adesea felurita activitate a Duhului lui Dumnezeu.
Noul Testament vorbeşte foarte clar despre singurul Dumnezeu adevărat, care con-
stă din trei Persoane diferite: Tatăl, Fiul şi Duhul Sfînt (Matei 28:19; 2.Corinteni
13:13; Luca 3:21-22; Efeseni 4:4-6; loan 14:6). Sfînta Scriptură afirmă următoarele
despre Dumnezeu:
1.	Există un singur Dumnezeu adevărat (l.Timotei 2:5; Marcu 12:29; Efeseni
4:6). a
2.	în Dumnezeul unic există o pluralitate (Geneza 1:26). însuşi Dumnezeu
vorbeşte despre Sine la plural. Un Nume al lui Dumnezeu care apare în Vechiul
Testament de circa 2600 de ori este cuvîntul la plural Elohim.
3.	Pluralitatea lui Dumnezeu constă în trei Persoane diferite (1.Petru 1:2; Judecă-
tori 20-21). Fiecare din aceste Persoane e Dumnezeu complet. Tatăl este Dumnezeu
(l.Tesaloniceni 1:1; 2.Petru 1:17). Fiul e Dumnezeu (loan 1:1,18; 20:28; Romani
9:5; Coloseni 1:15; 2:9; Evrei 1:8; l.Ioan 5:20). Duhul este Dumnezeu (Fapte 5:3-
4;2.Corinteni3:17).
Se poate imagina relaţia dintre aceste trei Persoane ca un triunghi ce-L reprezin-
tă pe Dumnezeul trinitar. Triunghiul este Dumnezeul unic. Cele trei laturi îi repre-
zintă pe Tatăl, pe Fiul şi pe Duhul. Fiecare latură este deosebită de celelalte două
laturi, dar fiecare este o parte a triunghiului, care îl reprezintă pe Unul Dumnezeu.
Sfînta Scriptură ne spune că cele trei Persoane ale Dumnezeirii Se adresează reci-
proc una alteia. Minţii noastre finite îi este poate greu să-şi închipuie aceasta, dar nu
trebuie să ne mire, deşi nu cunoaştem din proprie experienţă sau din observaţie vreo
altă fiinţă care să posede asemenea însuşiri. Dar noi trebuie să acceptăm ceea ce a
revelat Dumnezeu despre Sine, indiferent dacă înţelegem lucrul acesta sau nu.
36

Dumnezeirea Duhului
Alte dovezi că Duhul Sfînt este Dumnezeu sunt arătate mai jos:
1.	DUHUL ARE NUMELE LUI DUMNEZEU, fiind astfel identificat cu Dum-
nezeu. El este numit Dumnezeu (Fapte 5:3-4). El e Duhul Domnului (2.Corinteni
3:17), Duhul lui Dumnezeu (Romani 8:14) şi Duhul Tatălui (Matei 10:20). El are
Numele cu care este denumit Dumnezeu în Vechiul Testament, anume Iahve şi Ado-
nai (compară Fapte 28:25 cu Isaia 6:1-13, sau Evrei 10:15-17 cu Ieremia 31:31-34).
El e şi Duhul lui Cristos (Romani 8:9) sau Duhul lui Isus Cristos (Filipeni 1:19).
Vedem din aceste pasaje că Dumnezeu este Unul, dar alcătuit din Persoane diferite.
2.	EL ARE ATRIBUTELE LUI DUMNEZEU. El este etern (Evrei 9:14), îşi
poartă viaţa în Sine însuşi (Romani 8:2), e atotştiutor (l.Corinteni 2:10-11) şi omni-
prezent (Psalm 139:7-10).
3.	EL ARE DEPLINĂ CINSTE CA DUMNEZEU. A vorbi împotriva Lui în-
seamnă a vorbi împotriva lui Dumnezeu (Matei 12:31-32). A păcătui împotriva Lui
înseamnă a păcătui împotriva lui Dumnezeu (Fapte 5:3-4). A pîngări Templul în
care locuieşte El înseamnă a pîngări Templul lui Dumnezeu (l.Corinteni 3:16-17).
Persoanlitatea Duhului
Cuvîntul „Persoană", cînd este aplicat Tatălui, Fiului şi Duhului, înseamnă că
fiecare are cele trei calităţi ale personalităţii.
Duhul are intelect (l.Corinteni 2:10-11). El cunoaşte anumite lucruri, are emoţii
(Efeseni 4:30), poate fi întristat, are sentimente personale şi voinţă (l.Corinteni
12:11). El hotărăşte ce daruri spirituale să dea credincioşilor. „Persoană" mai în-
seamnă că fiecare posedă o deosebire lăuntrică de celelalte în cadrul unităţii Dum-
nezeului unic. Aceasta nu înseamnă că fiecare este o Persoană diferită în sensul că
există trei Dumnezei. Nu uita ilustraţia cu triunghiul citat mai sus.
Este important că, referitor la El, nu se foloseşte pronumele personal neutru (ca
şi cum ar fi doar o influenţă sau o forţă impersonală), folosit pentru lucruri, ci pronu-
mele personal, care se foloseşte pentru fiinţe.
Relaţia noastră cu Duhul e foarte importantă. Ar trebui să fim conştienţi de El în-
tr-un mod gîndit şi atent, nu să-L dispreţuim, să-L ignorăm sau să ne opunem Lui.
Nu trebuie să păcătuim împotriva Lui (Isaia 63:10), ci să ascultăm de El (Fapte
10:19-21). Este necesar să-L urmăm, să ascultăm de El şi să fim atenţi la călăuzirea
Lui.
Cum este Duhul?
Sfînta Scriptură foloseşte diferite simboluri pentru Duhul care ne ajută să-L în-
ţelegem şi să-I evaluăm lucrarea.
l.VÎNT. Această imagine subliniază puterea mare şi nevăzută a Duhului Sfînt.
Domnul Isus a considerat Duhul ca „vînt" cînd a vorbit despre naşterea din nou
(loan 3:8). Dumnezeu este Duh (loan 4:24), şi nimeni nu-L poate vedea în esenţa Sa
(loan 1:18), deoarece El e nevăzut. în Faptele apostolilor 2:2, puterea Duhului este
mai mare decît orice putere pe care ne-o putem închipui (Zaharia 4:6; Efeseni 1:19).
2. FOCUL curăţă şi mistuie (Evrei 12:29). Duhul a venit sub forma unor limbi de
foc care s-au împărţit peste discipoli (Fapte 2:3-4). Această imagine e folosită şi
37

pentru judecata lui Dumnezeu (Isaia 4:4; Matei 3:12). Efectul curăţitor al focului,
respectiv al Duhului se arată în context prin punerea la încercare şi curăţirea credin-
cioşilor, ceea ce dovedeşte autenticitatea credinţei (1.Petru 1:7; Apocalipsa 3:18).
Duhul lui Dumnezeu curăţă şi judecă.
3.	APA exprimă viaţa de plinătate dată de Dumnezeu care curge ca un rîu (loan
7: 37-39; Apocalipsa 22:1). Aici poate fi potolită setea, cea spirituală (loan 4:14).
Apa are de-a face cu viaţa şi de aceea simbolizează viaţa cea nouă, pe care o pri-
mim prin naşterea din nou (Tit 3:5; loan 3:5). Apa este o imagine pentru judecata şi
moartea pe care trebuie să le sufere omul cel vechi (1.Petru 3:20-21). Lucrarea Du-
hului duce fie la viaţă, fie la moarte, în funcţie de răspunsul nostru dat lui Dumne-
zeu.
4.	ULEIUL este în legătură cu expresia „a unge". Duhul e ungerea credinciosu-
lui în Cristos (l.Ioan 2:20,27; 2.Corinteni 1:21). Pe vremea Vechiului Testament,
uleiul era folosit pentru lămpile de pe lampadar în Cortul întîlnirii (tabernacol) şi în
templu, ca şi pentru consacrarea preoţilor în slujbă. Uleiul simbolizează bucurie
(Evrei 1:9; Psalm 104:15) şi vindecare (Iacov 5:14). Lucrarea simţitoare a Duhului
constă în consacrarea pentru slujire şi mărturie.
5.	PORUMBELUL este pînă astăzi un simbol al păcii şi purităţii. Duhul a coborît
peste Isus cînd a fost botezat la Iordan (Matei 3:16; Marcu 1:10; Luca 3:22; loan
1:32). Această imagine arată că Duhul e paşnic (Matei 10:16), blînd, ceresc. Fiecare
credincios condus de Duhul Sfînt ar trebui să aibă toate aceste virtuţi.
Lucrarea Duhului
Fiecărei Persoane din Treime pare să I se atribuie o anumită lucrare. Tatăl plănu-
ieşte şi proiectează. Lucrarea Lui Isus a constat în faptul că a devenit Om şi L-a
înfăţişat vizibil pe Dumnezeu. Lucrarea Duhului nevăzut constă în faptul că împu-
terniceşte şi dă putere. Iată în cele ce urmează sarcinile esenţiale ale Duhului:
1.	Totul se exercită prin puterea Duhului, fie creaţia (Geneza 1:2; Psalm 104:30),
fie învierea lui Cristos dintre cei morţi (Romani 8:11). Toate minunile lui Dumnezeu
au fost făcute prin puterea Duhului (Matei 12:28; Luca 14:18). Atotputerea Sa în-
vinge orice obstacol.
2.	El îl revelează pe Dumnezeu oamenilor. El a inspirat Cuvînrul scris al lui Dum-
nezeu (2.Petru 1:21; 2.Samuel 23:2), îi învaţă şi-i lămureşte pe oameni, dîndu-le pri-
cepere spirituală (loan 16:3). El este adevărata Călăuză, care arată în orice situaţie
drumul cel bun (Isaia 48:16; Romani 8:14).
3.	El este Acela care aduce viaţă spirituală oamenilor păcătoşi. El îi convinge că
sunt păcătoşi (loan 16:8), le dezvăluie adevărul spiritual şi le dă viaţă nouă (loan
3:5). Fără lucrarea Lui nu există salvare.
4.	Fiul lui Dumnezeu a fost primit prin El la naşterea din fecioară (Luca 1:25).
Isus Cristos a fost în fiecare clipă a vieţii Lui plin cu Fiinţa şi cu lucrarea Duhului.
Linia de demarcaţie de la Cincizecime
Duhul Sfint, fiind Dumnezeu, este neschimbat în Persoana Sa, în Dumnezeirea
Sa şi în caracterul Său. Cu toate acestea, Ei poate sa-Şi schimbe din cînd în cînd
felul lucrării. După ce Isus a înviat dintre cei morţi şi S-a întors la Tatăl Lui din cer,
38

lucrarea Duhului Sfînt s-a schimbat în mod decisiv. Această schimbare a survenit în
ziua Cindzecimii, c> sărbătoare agricolă a evreilor, una dintre cele şapte sărbători ale
lui Iahve (Levitic 23). Această sărbătoare poartă numele de Cincizecime (expresia
greacă înseamnă „cincizeci de zile"), pentru că avea loc la 50 de zile după Paşte.
Această sărbătoare însemna încheierea recoltei cerealelor, cînd Dumnezeu era lău-
dat.
Mulţi creştini sunt confuzi în felul cum înţeleg lucrarea Duhului Sfînt, pentru că
nu iau în seamă afirmaţiile clare ale lui Isus. Următoarele versete lămuresc schim-
barea lucrării Duhului şi arată punctul exact în care a survenit această schimbare.
1.	loan 14:16. Isus a spus discipolilor că îl va ruga pe Tatăl să dea credincioşilor
Duhul, pentru ca Acesta să poată rămîne pentru totdeauna cu ei. Este vădit că înainte
de aceasta nu se întîmplase aşa ceva.
2.	loan 14:17. Isus a spus că pînă atunci Duhul fusese cu ei, dar din clipa aceea
va fi în ei.
3.	loan 7:39. Isus a spus că Duhul Sfînt încă nu fusese dat (în sensul că încă nu
era în ei) şi că va veni doar cînd El însuşi va fi fost glorificat (adică după moartea,
învierea şi înălţarea Sa).
4.	Luca 24:49. Puţin înainte de plecarea Lui la cer, Isus a poruncit discipolilor să
aştepte în Ierusalim pînă sunt îmbrăcaţi cu putere de sus (adică pînă vine Duhul
Sfînt şi-Şi face locuinţă în ei).
5.	Fapte 1:4-5. Isus a poruncit încă o dată discipolilor Săi să aştepte venirea
Duhului „nu după multe zile". El a spus că ei vor fi botezaţi în (cu) Duhul Sfînt.
6.	Fapte 2:1-4. La Cincizecime, adică la cincizeci de zile de la moartea Mielului
lui Dumnezeu pe cruce (Isus este Mielul nostru pascal), Duhul a coborît ca să locu-
iască în credincioşi şi i-a umplut cu plinătatea Sa.
înainte de Cincizecime, Duhul a venit peste credincioşi (Judecători 3:10; 11:29;
1.Samuel 16:13) şi S-a despărţit iarăşi de ei (1.Samuel 16:14). Aşa putea David să
se roage: „Nu lua de la mine Duhul Tău cel Sfînt" (Psalm 51:11). Duhul Sfînt nu a
locuit permanent în credincioşi. Duhul Sfînt i-a înzestrat pe oameni cu putere pen-
tru misiuni deosebite, ca de exemplu lucrătorii de la Cortul întîlnirii (Exod 31:3;
35:30-35). El a dat forţă fizică unor bărbaţi ca Samson (Judecători 13:25; 14:6,19;
15:14) sau Iefta (Judecători 11:29). Aceasta nu avea neapărat legătură cu însuşiri
spirituale. Oamenii erau plini cu Duhul Sfînt, dar nu se relatează niciodată că El
locuia permanent în ei, nici că a existat botez sau sigilare cu Duhul Sfînt. De aceea
erau cuvintele lui Isus din loan 7:39 şi 14:17 aşa de însemnate.
După Cincizecime, Duhul a venit ca să locuiască în cei credincioşi (l.Corinteni
2:12; 6:19-20). Fără această locuire lăuntrică a Duhului, cineva nu este copil al lui
Dumnezeu (Romani 8:9; Iuda 19). Apoi, credincioşii sunt sigilaţi pînă în ziua răs-
cumpărării (2.Corinteni 1:22; Efeseni 1:13; 4:30). Mai mult, toţi credincioşii sunt
botezaţi sau încorporaţi de El în Trupul lui Cristos (l.Corinteni 12:13). înainte de
Cincizecime nu a existat o entitate ca „Trupul lui Cristos", „Biserica lui Cristos" sau
„Mireasa lui Cristos" - trei expresii echivalente. în mod clar, ziua Cincizecimii a
fost o semnificativă linie de demarcaţie în lucrarea Duhului Sfînt. Ca urmare, ver-
sete anterioare Cincizecimii ca Psalm 51:11 şi 1 .Samuel 16:14 n-ar trebui niciodată
39

folosite ca argumente pentru doctrina despre Duhul de după Cincizecime. în timpul
lucrării pămînteşti i. Domnului Isus, Biserica era încă viitoare (Matei 16:18), o taină
(mister) care nu era încă dezvăluită (Efeseni 3:4-6). Evreii şi păgînii nu erau încă
uniţi într-un singur Trup (Efeseni 2:11-22). Domnul a trebuit să-i trimită lui Petru o
vedenie deosebită pentru a-1 convinge de această schimbare uimitoare (Fapte 10).
încheiere
Cineva poate să fie foarte bine informat despre lucrarea Duhului Sfînt şi totuşi să
cunoască foarte puţin despre realitatea lucrării Sale lăuntrice şi puternice în viaţa
noastră de fiecare zi. Noi vrem să primim cunoştinţă spirituală despre Duhul Sfînt,
dar trebuie şi să-I fim total predaţi ca să ne transforme aşa cum olarul dă o formă
lutului (Ieremia 18:6). Domnul este Duhul, şi e nevoie ca în toate domeniile să fim
foarte deschişi pentru lucrarea Sa puternică. Aceasta va duce la un caracter şi viaţă
asemenea lui Cristos, nu la extaze şi comportare instabilă. Dumnezeu însuşi trăieşte
în noi, şi El nu este autorul confuziei.
întrebări la lecţia 7
Duhul lui Dumnezeu - Persoana şi lucrarea Sa
1.	Duhul Sfînt nu este numai o forţă sau o influenţă. El e o Persoană şi are atri-
butele personalităţii: intelect (capacitatea de a înţelege şi a şti), sentiment (capaci-
tatea de a simţi) şi voinţă (capacitatea de a face). In ce măsură poţi recunoaşte aces-
te caracteristici în versetele care urmează?
l.Corinteni 2:10-12; Efeseni 4:30; l.Corinteni 12:11
2.	Cum ai folosi următoarele versete ca să arăţi că Duhul Sfînt este Dumnezeu?
Fapte 5:1-4; Romani 8:14; 2.Corinteni 3:18
3.	Duhul Sfînt are atributele, însuşirile divine. Aşează însuşirile de mai jos în
dreptul pasajului biblic corespunzător:
Evrei 9:14	Existenţa eternă
Psalm 139:7-9	Ştiinţa nemărginită
1 .Corinteni 2:10-12	Omniprezenţă
4.	Biblia foloseşte uneori imagini ca să ne arate cum este Duhul Sfînt: vînt (loan
3: 8), foc (Fapte 2:3-4), apă (loan 7:37-39), ulei (Levitic 8:12; Fapte 10:38), porum-
bel (Matei 3:16; Luca 3:22). Dacă ai înaintea ochilor însuşirile acestor lucruri, ce
concluzie poţi să tragi despre Duhul Sfînt? (Exemplu: Duhul Sfînt e nevăzut ca vîn-
tul).
5.	Alege una dintre imaginile arătate mai sus pentru Duhul Sfînt şi explică cum
poţi aplica însuşirile corespunzătoare la propria ta viaţă.
6.	Numeşte diferitele activităţi ale Duhului Sfînt în lume:
Geneza 1:2; loan 3:5-6; loan 16:7-11; loan 16:13-14; 2.Petru 1:21
7.	A acţionat Duhul Sfînt în fiecare epocă în acelaşi mod sau există deosebiri în
modul Lui de a lucra de la epocă la epocă? Găseşte cîteva versete biblice potrivite
şi scrie gîndul central al fiecărui verset privind lucrarea Duhului Sfînt. Fii atent îna-
inte de toate la schimbarea lucrării Sale de la o epocă la alta.
40

Lecţia 8
Duhul lui Dumnezeu - lucrarea Sa
în cei credincioşi
Isus Cristos, find Cel înviat, a dat copiilor Săi Duhul, ca ei să fie în stare să ducă
viaţa la care au fost chemaţi. „Cine crede în Mine, din inima lui vor curge nuri de
apă vie, cum zice Scriptura. Spunea cuvintele acestea despre Duhul, pe care aveau
să-L primească cei ce vor crede în El. Căci Duhul Sfînt încă nu fusese dat, fiindcă
Isus încă nu fusese proslăvit" (loan 7:38-39). Dumnezeu ne-a dat puterea şi înţelep-
ciunea Sa. Duhul Sfînt ne este dat ca să ne îmbărbăteze, să ne conducă, să ne înveţe,
să ne împuternicească şi să Se roage pentru noi - lucruri pe care le-a făcut Isus pen-
tru discipolii Lui cînd mai era pe pămînt. Duhul Sfînt urma să fie „un alt Mîngîie-
tor", ca Cel care a umblat prin Ţara Sfîntă şi i-a servit neobosit pe discipolii Lui şi
sufletele aflate în nevoie. Duhul Sfînt este o Persoană, nu o forţă sau o energie cos-
mică mistică, nici o parte „iluminată" a omului. El este Dumnezeu în noi.
Lucrarea Duhului începe înainte ca să se fi născut din nou copilul lui Dumnezeu.
Cînd Petru şi-a ţinut celebra sa cuvîntare la Cincizecime care a dus la convertirea a
3000 de oameni, a existat o profundă înrîurire şi influenţă prin lucrarea Duhului.
„După ce au auzit aceste cuvinte, ei au rămas străpunşi în inimă şi au zis lui Petru
şi celorlalţi apostoli: Fraţilor, ce să facem? Pocăiţi-vă, le-a zis Petru, şi fiecare din
voi să fie botezat în Numele lui Isus Cristos, spre iertarea păcatelor voastre; apoi
veţi primi darul Duhului Sfînt" (Fapte 2:37-38). Ceea ce au experimentat atunci oa-
menii se numeşte convingere de păcat. Fără ea, nu poate exista pocăinţă, care este
necesară pentru ca cineva să nu fie condamnat (Luca 13:3). Lucrarea Duhului Sfînt
este să convingă lumea cu privire la păcat, la dreptitudine [conformarea cu standar-
dul divin] şi la judecată (loan 16:8). Duhul Sfînt a venit de asemenea ca să nască din
nou sufletul omului căzut şi să-1 aducă la viaţă eternă (loan 3:3-7; Tit 3-5).
Lucrarea Duhului la naşterea din nou
1.	LOCUIRE LĂUNTRICĂ. Isus a promis că Duhul Sfînt, o dată venit, va rămî-
ne în credincioşi, ca să locuiască acolo pentru totdeauna (loan 14:17). De la Cincize-
cime a avut loc această permanentă locuire lăuntrică; ea este confirmată tot mereu
în Sfînta Scriptură (Romani 8:11; 2.Timotei 1:14; Galateni 4:6; l.Ioan 3:24; 4:13).
Dacă cineva nu are Duhul lui Cristos în sine, nu-I aparţine lui Cristos (Romani 8:9).
Numai cei pierduţi nu au Duhul Sfînt (Iuda 19). Duhul Sfînt vine în credincios la
naşterea din nou. Această locuire face din corpul fiecărui credincios Templul lui
Dumnezeu (l.Corinteni 16:19-20). Dumnezeu locuieşte în oameni, nu (mai) locu-
ieşte în clădiri.
2.	SIGILARE. Cînd cineva crede în Evanghelia salvării, este sigilat (pecetluit) cu
un sigiliu, care este Duhul Sfînt (Efeseni 1:13). Duhul Sfînt ne sigilează pînă în ziua
răscumpărării, cînd Cristos va reveni pentru sfinţii Săi (Efeseni 4:30). Aceasta arată
durabilitatea unei naşteri din nou autentice. Este un sigiliu al dreptului de proprietate
al lui Dumnezeu (2.Corinteni 1:22); noi îi aparţinem lui Dumnezeu. Acelaşi cuvînt
41

este folosit despre sigilarea mormîntului lui Cristos de către garda romană (Matei
27:66) şi indică siguranţa şi ocrotirea unui adevărat credincios în Cristos.
3.	ARVUNĂ. Cuvîntul grec poate fi tradus şi cu „acont" sau „zălog, amanet" şi
exprimă garanţia că „tranzacţia" care a avut loc la salvarea noastră va fi sfîrşită de
către Dumnezeu (2.Corinteni 1:22; 5:5; Efeseni 1:14). Fiecare credincios a fost răs-
cumpărat cu sîngele scump al lui Isus şi va fi revendicat de El la revenirea Sa. Duhul
nu Se va îndepărta de credincios, după cum nici Isus nu ne va părăsi (Evrei 13:5).
Aceasta e complet diferită de lucrarea anterioară zilei Cincizecimii a Duhului Sfint.
4.	UNGERE. în Vechiul Testament, regii şi preoţii au fost unşi cu ulei să arate
consacrarea slujbei lor pentru Dumnezeu. Astăzi, credincioşii sunt unşi cu Duhul
Sfînt, adică sunt puşi deoparte pentru obiectivele Sale sfinte. Isus Cristos i-a făcut
pe toţi credincioşii regi şi preoţi pentru Dumnezeu. De aceea, fiecare credincios este
uns de către Dumnezeu, nu numai cîţiva predicatori care au puteri spirituale deose-
bite (l.Ioan 2:20). Această ungere ne dă pătrundere spirituală în căile lui Dumnezeu
(1.loan 2:27).
5.	BOTEZ. Acest termen a fost folosit de loan Botezătorul ca să predice o viitoa-
re activitate a Duhului Sfint (Marcu 1:7-8; loan 1:33). Cristos, înainte de înălţare, a
repetat profeţia în Fapte 1:5, ca să facă limpede că aceasta urma să aibă loc în cu-
rînd, la Cincizecime (Fapte 2). Despre nici o persoană nu se spune clar că a fost bo-
tezată cu, în sau de Duhul Sfint înainte de Cincizecime. Astfel, în ziua Cincizecimii
s-a împlinit profeţia făcută mai înainte de Domnul (loan 7:39; 14:16-20). Singurul
pasaj din Scriptură care se ocupă de botezul cu Duhul din punct de vedere doctrinar
este l.Corinteni 12:13, unde ni se spune că printr-un Duh am fost toţi botezaţi în-
tr-un Trup. Acest Trup alcătuit la Cincizecime este peste tot identificat cu Biserica
(Efeseni 5:23,30-32). Aceasta arată că botezul cu Duhul e o acţiune o-dată-pentru-
totdeauna care are loc la naşterea din nou. Nicăieri nu este îndemnat un credincios
să caute botezul cu (în) Duhul. Cei 120 de credincioşi aşteptau în camera de sus din
Fapte 2 venirea Duhului. Nu din cauza aşteptării lor a coborît Duhul, nici nu era un
semn de superioritate spirituală pentru ei. Toţi au primit botezul ca grup. Nici măcar
un singur credincios nu este văzut vreodată în Scriptură căutînd prin unele mijloace
spirituale să primească botezul Duhului sau vreun dar spiritual. Credinciosul nu e
îndemnat să facă aceasta, nici nu este învăţat cum s-o facă. Samaritenii (Fapte 8:14-
20), neevreii (Fapte 10) şi discipolii lui loan (Fapte 19:1-6) au primit Duhul ca gru-
puri, conform voii lui Dumnezeu, şi nu căutării lor.
Rămîne totuşi întrebarea: „De ce au fost trei botezuri separate pentru grupările
arătate mai sus?" De ce n-au primit ele botezul cum l-au primit alţii la Cincizecime?
Primii credincioşi în Cristos au fost evrei. Lor li s-a arătat că şi neevreii trebuiau să
aibă participare deplină în Trup. Mai mult, li s-a arătat că trebuie să fie primită şi o
grupare dispreţuită şi urîtă de ei, numiţi samariteni. Aceşti samariteni au fost pri-
miţi în Biserică ca grupare. Semnele supranaturale trebuiau să dovedească accepta-
rea lor de către Dumnezeu unui popor care altfel nu i-ar fi primit ca şi creştini cu
acelaşi rang ca ei. Samaritenii nu pot fi folosiţi astăzi în mod corect ca exemple de
creştini cărora le lipseşte Duhul Sfînt şi au nevoie să caute în mod individual „bo-
tezul". La fel, discipolii lui loan Botezătorul nu au fost creştini pînă nu li s-a dat Du-
hul ca grupare întreagă prin punerea mîinilor de către apostoli în mijlocul semnelor
42

supranaturale. Nici un credincios de astăzi nu a fost botezat cu botezul lui loan, după
cum nici nu poate spune că nu a auzit vreodată de Duhul Sfînt.
Trebuie spus că aşa-numiţii credincioşi „pentecostali" sau „carismatici" înţeleg
botezul în/prin/cu Duhul într-un mod cu totul diferit. Ei insistă că acest botez este o
experienţă spirituală mai profundă, ulterioară şi diferită de salvare, recunoscută de
obicei în public prin vorbirea în limbi. Ei stăruie pe lîngă alţii, chiar necredincioşi
în unele cazuri, să caute „botezul", de obicei prin căutarea darului „limbilor". Li se
face cunoştinţă cu vorbirea în limbi în biserică sau în altă parte şi apoi sunt învăţaţi
că pot să primească acest dar. Experienţe măreţe sunt citate ca dovadă pentru această
învăţătură. De asemenea, ca dovadă sprijinitoare sunt folosite şi serviciile de vin-
decări în public. Dacă se cercetează totuşi în mod amănunţit relaţia lor cu pasajele
pe care le aduc ca sprijin pentru „botezul cu Duhul", rezultă cîteva probleme.
a)	Ei confundă de bunăvoie şi schimbă între ele cuvinte care nu sunt sinonime.
Cînd este vorba în Efeseni 5:18 despre „a fi umpluţi de Duh", ei afirmă că aceasta
este identic cu „botezul cu Duhul Sfînt". Totuşi, în Efeseni 5:18 este folosit un verb
care trebuie tradus astfel: „Fiţi permanent umpluţi de Duh, continuaţi să vă lăsaţi
umpluţi", şi de aceea nu se poate referi la un moment unic cum este botezul. Mai
mult, umpleri cu Duhul Sfînt au avut loc înainte de instituirea botezului cu Duhul.
Umplerea s-a repetat la aceeaşi persoană (Fapte 2:4; 4:8,31). Botezul este un eveni-
ment unic. Credincioşii sunt chemaţi să fie umpluţi cu/de Duhul Sfînt. Dar niciodată
nu i se cere unui urmaş al lui Isus să caute botezul cu Duhul sau să aspire după vor-
birea în limbi. Această confuzie de noţiuni este posibilă prin faptul că umplerea şi
botezul cu Duhul s-au petrecut simultan la Cincizecime.
b)	Ei aseamănă pe samariteni, pe neevrei (păgîni) şi pe discipolii lui loan despre
care este vorba în Fapte cu credincioşii slabi din Biserica de astăzi, care sunt într-a-
devăr salvaţi, dar n-au primit totuşi botezul cu Duhul Sfînt. Ei ignoră situaţia isto-
rică din Fapte şi necesitatea recunoaşterii publice a acestor grupări. Pe lîngă aceas-
ta, ei nu văd că în nici una din Epistolele Noului Testament nu ni se cere să aspirăm
după botezul cu Duhul.
c)	Biblia nu subîmparte Trupul lui Cristos în grupări „carismatice" şi „necaris-
mntice", sau, altfel exprimat, în credincioşi „plini de Duh" şi „neplini de Duh".
Scriptura nu afirmă că există două feluri de botez deosebite: un botez în Cristos
t convertire) şi apoi un botez în Duhul (după convertire).
Plinătatea cu Duhul Sfînt
1. DEFINIŢIA PLINĂTĂŢII. în Efeseni 5:18 citim invitaţia: „Fiţi umpluţi de
(cu) Duh". Verbul exprimă în greceşte o acţiune continuă, repetată în viaţa credin-
cioşilor, deci nu indică o experienţă unică. înţelegem ce înseamnă „a fi umplut de
Duh" dacă pricepem cum este folosit pretutindeni în Scriptură cuvîntul „plin" sau
„umplut". De exemplu, cuvîntul „plin" e folosit pentru a exprima sentimente pre-
cum a fi plin de mînie, de teamă, de griji, de bucurie, de invidie sau de uimire, adică
stăpînit, condus de ele. Expresia este folosită şi pentru a exprima o „saturare", cum
poate fi de exemplu un burete saturat cu apă (sau o casă cu un miros). Expresia in-
dică şi o trăsătură de caracter dominantă, de exemplu cum poate fi cineva plin de
adevăr sau de minciună. în rezumat, se poate spune că „plinătatea" sau „umplerea"
43

cu Duhul Sfînt se referă la controlul deplin al Duhului Sfînt asupra vieţii noastre
cotidiene. Aceste noţiuni apar înainte de orice în Evanghelia după Luca şi în Faptele
apostolilor.
2.	OBSTACOLE PENTRU UMPLERE. Tot ce-L împiedică pe Dumnezeu să lu-
creze în viaţa noastră se opune umplerii cu Duhul. Cine se împotriveşte Duhului pe
faţă dovedeşte prin aceasta de cele mai multe ori că este necredincios (Fapte 7:51).
Cine stinge Duhul, aşa cum stinge apa un foc, e în pericol; acesta poate fi cazul unei
adunări întregi sau al conducătorilor ei (l.Tesaloniceni 5:19). Creştinii predaţi nu au
voie să întristeze Duhul (Efeseni 4:30^; aceasta arată că Domnul este sensibil la o
comportare carnală, neînfrînată. Dacă II tratăm astfel pe Duhul lui Dumnezeu, El nu
va lucra cu putere şi pjin de binecuvîntare.
3.	ESENŢA PLINĂTĂŢII. Dacă binecuvîntarea şi puterea lui Dumnezeu depind
de controlul, respectiv de umplerea cu Duhul, cum putem atunci experimenta aceas-
tă plinătate? Mai întîi trebuie să vedem că Duhul este suveran şi poate să lucreze fără
să ţină seama de acţiunea omului. Aceasta este ilustrat de faptul că loan Botezătorul
a fost umplut deja de Duh încă din pîntecele mamei lui (Luca 1:5). Domnul Isus a
fost ca Om desăvîrşit totdeauna umplut de Duh (Luca 4:1). Noi suntem umpluţi cu
Duhul cînd vrem să trăim, să acţionăm şi să vorbim sub conducerea lui Dumnezeu,
fără a căuta neapărat plinătatea ca experienţă. Cînd apostolii au cerut îndrăzneală
pentru predicarea Evangheliei Cuvîntului lui Dumnezeu în ciuda împotrivirii puter-
nice, ei au fost umpluţi cu Duhul şi au depus mărturie cu o mare putere (Fapte 4:31).
Această experienţă nu era ceva rar, ceva deosebit. Plinătatea cu Duhul era o condiţie,
o premisă pentru lucrarea unui diacon în biserică (Fapte 6:3). Fiecare credincios pre-
dat era plin cu Duhul (Fapte 11:24). Uneori, plinătatea se arăta într-un mod uimitor.
Pavel a fost umplut de Duh ca să înfiereze public un om rău (Fapte 13:9). Plinătatea
cu Duhul are ca obiectiv îndeplinirea intenţiilor lui Dumnezeu şi nu serveşte ambi-
ţiei oamenilor. Duhul ne posedă pe noi, nu noi pe El. El ne călăuzeşte viaţa ca să fa-
cem voia lui Dumnezeu, nu să pretindem sau să facem caz de superioritatea noastră
spirituală.
4.	CONDIŢII PENTRU PLINĂTATE. Condiţiile pentru plinătatea cu Duhul par
de cele mai multe ori să fie în legătură cu răspunsul sufletelor noastre la lucrarea lui
Dumnezeu, care vrea să ne facă asemenea imaginii lui Cristos (Romani 8:29; Gala-
teni 4:19). Următorii factori duc la o viaţă umplută de Duh:

a)	Ocuparea din belşug cu Cuvîntul lui Dumnezeu (Coloseni 3:16; cf. Efeseni
5:18).
b)	Considerarea ca morţi faţă de păcat şi vii faţă de Dumnezeu (Romani 6:11).
c)	Predarea corpului nostru în mîna lui Cristos (Romani 12:1-2; 6:13); noi trebuie
să fim în mîna lui Dumnezeu ca lutul în mîna olarului (Ieremia 18:1-6).
d)	Ascultarea faţă de domnia lui Cristos (Luca 6:46; loan 14:21).
Suntem îndemnaţi „să umblăm în Duh", adică să trăim în puterea şi sub condu-
cerea Duhului (Galateni 5:16,25).
5.	REZULTATELE PLINĂTĂŢII. Efectul lucrării Duhului asupra vieţilor noas-
tre depinde de deschiderea noastră faţă de această lucrare. Cînd credincioşii sunt
stăpîniţi de Duhul Sfînt, cresc în graţia [favoarea nemeritată] şi în cunoaşterea Dom-
nului Isus Cristos (2.Petru 3:18). Nu este vorba de o „spiritualitate-instant", care se
44

poate primi repede printr-o experienţă de criză. Nu putem aştepta să fim umpluţi de
Duh dacii rostim dear nişte rugăciuni sau luăm parte la un anumit ritual în biserică,
omiţînd să. studiem Cuvîntul sau ţinîndu-ne strîns de obiceiuri murdare. Umplerea
sau controlul exercitat de Duhul Sfînt este efectul unei relaţii vitale cu Cristos mai
degrabă decît căutarea unei experienţe.
Rezultatele plinătăţii cu Duhul lui Dumnezeu sunt văzute în expresiile practice
enumerate mai jos:
a)	Schimbarea caracterului sau „rodul Duhului" (Galateni 5:22).
b)	învăţătură spirituală, înainte de toate din Cuvîntul lui Dumnezeu (loan 16:12-
15; LIoan2:27; LCorinteni 2:9-10).
c)	Cunoaşterea şi înfăptuirea voii lui Dumnezeu (Romani 8:14; 12:1-2).
d)	Viaţă de rugăciune eficientă (Efeseni 6:18; Romani 8:26-27).
e)	Curaj pentru lucrarea de martor (Fapte 4:29-31).
f)	Revărsare de binecuvîntare pentru alţii (loan 7:39).
g)	închinare şi laudă lui Dumnezeu (Efeseni 5:19).
h) O viaţă în al cărei centru Se află Cristos (Galateni 2:20).
Ce face Duhul Sfînt pentru credincios?
Iată alte lucrări specifice ale Duhului:
1.	GLORIFICAREA LUI CRISTOS. Duhul are sarcina deosebită de a nu Se glo-
rifica pe Sine, ci pe Fiul în viaţa credincioşilor (loan 16:14).
2.	ÎNVĂŢĂTURĂ. Dacă cunoaştem Cuvîntul lui Dumnezeu şi vrem să fim infor-
maţi despre lucrarea lui Dumnezeu, aceasta se întîmplă numai prin Duhul Sfînt, care
ne luminează (l.Ioan 2:27; LCorinteni 2:9-14).
3.	CĂLĂUZIRE. Fără călăuzire suntem orbi în sens spiritual. Duhul poate să ne
arate calea dreaptă dacă ne încredem în El şi-I ascultăm sfatul, fie că ne e dat direct,
fie prin servii lui Dumnezeu (loan 16:13; Proverbe 3:5-6; Psalm 78:5-6; Isaia 58:11).
4.	SIGURANŢĂ. Baza siguranţei salvării noastre este Cuvîntul lui Dumnezeu,
dar Duhul Sfînt „adevereşte împreună cu duhul nostru", adică ne face lăuntric siguri
că suntem copiii lui Dumnezeu (Romani 8:16; l.Ioan 3:24; Galateni 4:6).
5.	RUGĂCIUNE. Dacă nu ştim cum trebuie să ne rugăm, Duhul mijloceşte pen-
tru noi înaintea lui Dumnezeu; El ştie de ce anume avem noi nevoie (Romani 8:26).
6.	SFINŢIRE. El e Duhul Sfinţeniei, şi deja prezenţa Lui în viaţa noastră este un
impuls de a duce o viaţă sfîntă (LCorinteni 3:16-17). El ne şi împuterniceşte la
aceasta.
Concluzie
Viaţa creştină este o legătură personală cu Dumnezeu pe o bază zilnică. Obiectul
credinţei noastre e Domnul Isus Cristos. Cînd îl facem Rege al vieţii şi trăim sub
domnia Lui, predaţi voii Sale, atunci Duhul lui Dumnezeu ne stăpîneşte (ne ţine sub
control) viaţa şi ne călăuzeşte pe căi care îl onorează pe Dumnezeu. O asemenea re-
laţie aduce rodul binecuvîntat al Duhului care este iubirea, bucuria, pacea, răbdarea,
bunătatea, facerea de bine, fidelitatea, blîndeţea, stăpînirea de sine (Galateni 5:22-
23). Căutînd să-L glorificăm pe Domnul Isus şi fiindu-I supuşi, noi suntem învingă-
tori în umblarea noastră zilnică.
45

întrebări la lecţia 8
Duhul lui Dumnezeu - lucrarea Lui în cei credincioşi
1.	Ce face Duhul Sfînt referitor la convertirea oamenilor? De ce avem nevoie de
El (loan 16:7-8; 3:5-9; Tit 3:5).
2.	Ce expresie este folosită în Matei 3:11 pentru activitatea viitoare a Duhului
Sfînt? Cîţi oameni sunt consideraţi, potrivit iui l.Corinteni 12:13, ca „botezaţi ca să
alcătuiască un singur Trup"? Despre ce Trup vorbeşte Pavel, judecînd după context,
în l.Corinteni 12? La ce concluzie ajungi referitor la „botezul cu (în) Duhul Sfînt"?
3.	Ce funcţie are astăzi un sigiliu în legătură cu documente oficiale? Ce ne spune
aceasta referitor la lucrarea Duhului Sfînt (Efeseni 1:13)?
4.	întreabă un economist ce înseamnă expresia „acont". Ce este „arvuna" (sau
„acontul") Duhului Sfînt (Efeseni 1:14)?
5.	Ce siguranţă personală cîştigi din Efeseni 1:13-14 şi 2.Corinteni 1:22?
6.	Din Romani 8:8-11 jnitem trage mai multe concluzii referitoare la locuirea lă-
untrică a Duhului Sfînt. încearcă să afli o concluzie pe verset: v.8; v.9; v.10; v.ll.
Cum poţi să aplici personal l.Corinteni 3:16; 6:19-20?
7.	In ce mod acţionează Duhul Sfînt în credincios după convertire? loan 16:13;
Romani 8:14; Romani 8:26-27
8.	Compară Efeseni 5:18-25 cu Coloseni 3:16-19. Ambele pasaje încep de exem-
plu cu o poruncă (sau invitaţie) (Efeseni 5:18; Coloseni 3:16). în încheiere urmează
cîte o listă de activităţi, care rezultă din ascultarea faţă de această poruncă. Prima
poruncă (Efeseni 5:18) sună: „Fiţi umpluţi de Duh". Dacă compari ambele porunci
din pasajele respective, vei da peste înţelesul expresiei „a fi umplut cu Duhul Sfînt".
Numeşte acest înţeles! Ce rol joci tu însuţi în această „umplere"?
9.	Ce piedici există în calea unei vieţi umplute de Duh? Efeseni 4:30; l.Tesaloni-
ceni 5:19. Cu ce piedici te-ai ocupat deja în viaţa ta?
10.	Care sunt caracteristicile unui creştin umplut de Duhul Sfînt? (Galateni 5:22-
23)? Duci tu referitor 1a această descriere o viaţă umplută de Duhul Sfînt? De ce sau
de ce nu? Ce poţi să faci practic ca să trăieşti mai mult sub călăuzirea Duhului?
46

Lecţia 9
Darurile Duhului
Biserica apostolică, adică primară, a fost caracterizată de o participare uimitor de
larg răspîndită şi de o contribuţie spirituală a membrilor Bisericii la viaţa ei. Lucra-
rea din biserică nu s-a bazat numai pe umerii apostolilor, nici pe umerii unei mici
grupe de lucrători instruiţi. Dacă studiem pasaje ca Fapte 2:46-47; 5:13-14; 6:2-8 şi
8:4 vedem că mulţi credincioşi au luat parte la predicarea Evangheliei, precum şi la
alte activităţi. în această perioadă s-a înmulţit foarte mult numărul credincioşilor
care au arătat un mare zel spiritual. Fără să vrei, ajungi la concluzia că această cola-
borare extinsă a fost motivul de bază pentru răspîndirea rapidă a credinţei creştine în
întreaga lume civilizată.
în anii trecuţi s-a văzut aceasta în mod sporit, şi mulţi s-au întors la practica vieţii
Bisericii noutestamentale. în acelaşi timp, interesul pentru învăţătura despre darurile
Duhului a luat un uriaş avînt. Cînd Isus S-a întors în cer, a dat urmaşilor Săi aceste
daruri (Efeseni 4:8,11). Ele trebuiau să servească „desăvîrşirii sfinţilor, în vederea
lucrării de slujire, pentru zidirea Trupului lui Cristos" (Efeseni 4:12). Aceste daruri
trebuie folosite în vederea promovării copiilor lui Dumnezeu, pentru ca aceştia să
poată face „lucrarea de slujire". Pavel foloseşte în l.Corinteni 12 imaginea corpului
uman şi părţile lui. Pentru ca un corp să funcţioneze corect, trebuie ca toate părţile
lui componente să-şi îndeplinească sarcina. Dacă ştim că Dumnezeu a dat fiecărui
credincios un dar care să fie folosit pentru folosul altora» precum şi pentru gloria lui
Dumnezeu, aceasta poate schimba viaţa noastră şi pe cea a altora.
Definiţia şi obiectivul darurilor
1. DEFINIŢIE. „Darurile Duhului" sunt capacităţi date de Dumnezeu pentru lu-
crarea în împărăţia (Regatul) lui Dumnezeu, pe care le primesc (numai) credincioşii
în mod supranatural. Cu expresia „darurile Duhului" sunt în legătură două cuvinte
greceşti. în greacă găsim cuvîntul charismata, de la care derivă noţiunea de „caris-
matic". Rădăcina acestui cuvînt este charis, adică „graţie" sau „favoare nemeritată".
Al doilea cuvînt grec este pneumatika, adică „venind de la Duhul Sfînt". Această
noţiune accentuează faptul că Dumnezeu însuşi este Sursa acestor daruri, care ţin de
domeniul Duhului. Aceste daruri se deosebesc de capacităţile naturale, chiar dacă
ambele vin de la Dumnezeu şi uneori pot şi conlucra. Capacităţile noastre naturale
îşi au obîrşia în prima noastră naştere, adică în naşterea „naturală". Darurile Duhului
le primim la a doua noastră naştere. Dacă darurile Duhului sunt dezvoltate şi folosite
corect, are loc un fenomen supranatural. El are loc pentru creşterea spirituală şi pen-
tru îmbărbătarea celorlalţi credincioşi. Cîntatul la instrumente, cu vocea şi lucrările
artistice sunt şi ele considerate ca „talent" de la Dumnezeu, dar nu sunt socotite prin-
tre darurile Duhului. Şi necredincioşii posedă asemenea capacităţi.
Darurile se deosebesc de asemenea de rodul Duhului (Galateni 5:22-23). Rodul ia
fiinţă dinăuntru spre afară, are de a face cu caracterul creştinului şi aparţine proce-
sului de creştere al tuturor credincioşilor. Astfel, ca la darurile Duhului, fiecare
însuşire din acest rod a Duhului stă la dispoziţia tuturor creştinilor.
47

2.	SURSĂ. Orice dar bun şi desăvîrşit vine de la Dumnezeu (Iacov 1:17). Aşa e
şi cu darurile Duhului. întrucît Dumnezeu este Unul, darurile vin de la Tatăl (Ro-
mani 12:3), de la Fiul (Efeseni 4:8) şi de la Duhul (l.Corinteni 12:11). Fiecare cre-
dincios primeşte unul sau mai multe daruri de la Cristos cel înviat (Efeseni 4:7-8;
l.Corinteni 12:7; 1.Petru 4:10). Nu se poate ca un credincios să nu fi primit nici un
dar. în acest sens, toţi credincioşii sunt „carismatici", fie că-şi dau seama, fie că nu.
Trupul credincioşilor nu poate fi împărţit, după Scriptură, în grupări „carismatice"
şi „necarismatice", deşi lucrul acesta se face pe scară largă în lumea creştină. Daru-
rile nu sunt proprietatea cîtorva oameni ordinaţi. Acest adevăr trebuie să ne reamin-
tească responsabilitatea stimulării şi folosirii acestui dar pe care-1 avem (l.Timotei
1:6). Nu trebuie să-1 neglijăm.
Cine hotărăşte ce daruri primim? Unii credincioşi fac trimitere la l.Corinteni 12:
31 şi 14:1 şi cred că aceasta depinde de voinţa şi cererea noastră. Imperativul de la
l.Corinteni 12:31 nu e, fireşte, la singular, ci la plural, şi se referă de aceea în mod
vădit la Biserică ca întreg, ea fiind îndemnată să dorească spre binele bisericii locale
darurile cele mai importante, de exemplu profeţia. Darurile au la bază graţia lui
Dumnezeu şi nu sunt o răsplată pentru „sfinţenie" sau pentru năzuinţa după un dar
mai deosebit (Efeseni 4:7). Distribuirea darurilor se face pe baza libertăţii de dispu-
nere a lui Dumnezeu, deci nu după propriile noastre dorinţe. Suntem aşa de înţelepţi
ca să-L învăţăm pe Dumnezeu în privinţa locului nostru în Trupul lui Cristos?
3.	SCOP. Apariţia darurilor este în legătură cu înălţarea la cer a lui Isus după învi-
ere. Darurile au fost date în mod special Bisericii. întemeierea Bisericii la Cincize-
cime arată că darurile Duhului au fost date credincioşilor din Noul Legămînt şi nu
au stat la dispoziţie înainte de această perioadă. Darurile au fost date pentru edifi-
carea celorlalţi credincioşi, ca şi ei să ia parte la lucrarea împărăţiei lui Dumnezeu
(l.Corinteni 14:12,26; Efeseni 4:12), astfel încît creşterea să se facă în unitate şi iu-
bire (Efeseni 4:16), să se îngrijească unii de alţii în iubire (l.Corinteni 12:25-26;
1.Petru 4:9-10), pentru ca mărturia Bisericii să poată fi dusă mai departe (l.Corin-
teni 14:24-25; Fapte 2:6,11,41) şi pentru ca Dumnezeu să fie glorificat, înainte de
orice prin Cuvînt (1.Petru 4:11). Nu găsim nici o singură indicaţie că darurile tre-
buie să servească sporirii propriilor capacităţi sau chiar lustruirii propriei imagini.
Darurile nu sunt îndreptate spre înăuntru (spre propriul Eu, ci spre exterior (spre bi-
serică). Acum se spune că darul vorbirii în limbi din l.Corinteni 14:4 serveşte pro-
priei edificări. Totuşi, în acest verset, profeţiile, care edifică biserica, sunt asemănate
cu întrebuinţarea vorbirii în limbi din Corint. în cadrul acestei asemănări, darului
vorbirii în limbi i se acordă un loc neînsemnat. Acest verset nu spune că ţelul unui
dar al Duhului este „edificarea în sine". Această edificare de sine e un produs secun-
dar. Darurile sunt pentru ca alţii să fie edificaţi.
Clasificarea darurilor
Exegeţii nu sunt de aceeaşi părere în ce priveşte numărul darurilor. Numărul care
este dat oscilează între nouă şi douăzeci şi nouă. De asemenea, nu există un acord
dacă darurile citate în Noul Testament sunt un catalog complet. Unii cred că sunt
amintite cele mai importante, dar că pot exista şi alte daruri care nu sunt menţiona-
te expres în Scriptură. Şi clasificarea darurilor a fost făcută în mod diferit. Darurile
48

pot fi clasificate după cum urmează:
1)	după esenţa lor (vorbire, funcţie, înţeles);
2)	după sfera de acţiune (în Biserica universală sau în biserica locală);
3)	după aspectele lor (motivaţii, servicii divine, manifestări);
4)	după durata lor (permanente sau limitate temporal).
E o problemă foarte controversată dacă o dată cu apostolii au dispărut şi anumite
daruri. Mulţi exegeţi conservatori sunt de părere că darurile care au un caracter spe-
cial de semn au fost preconizate pentru epoca în care au lucrat apostolii. Alţii con-
trazic vehement această afirmaţie şi spun că această interpretare nu poate fi dovedi-
tă biblic. Unii pretind că sunt apostolii lui Dumnezeu şi că posedă puterea şi autori-
tatea celor doisprezece apostoli. Totuşi, aceştia pot fi în cazul cel mai bun doar nişte
apostoli în sens derivat al cuvîntului, întrucît nu mai există azi nici un martor ocu-
lar al lui Cristos cel înviat (aceasta era condiţia în Noul Testament; cf. l.Corinteni
9:1; Fapte 1:22). Nu putem trata mai departe în cadrul acestei lecţii chestiunea dacă
unele daruri au pierit sau au fost adăugate şi altele. în Anexa A e descris fiecare dar.
în Noul Testament găsim următoarea listă a darurilor Duhului:
1. Corinteni 12:8-10	l.Corinteni 12:28
Cuvîntul înţelepciunii	Apostoli
Cuvîntul cunoştinţei	Profeţi
Credinţă	învăţători
Vindecări	Minuni
Profeţie	Ajutorări
Deosebirea duhurilor	Cîrmuire (sfat înţelept)
Vorbire în limbi	Vorbire în limbi
Interpretarea vorbirii în limbi

Romani 12:6-8	Efeseni 4:11	l.Petru 4:11	
Profeţie	Apostoli	Vorbire	
Slujire	Profeţi	Slujire	
învăţători	Evanghelişti		
îmbărbătare	Păstori		
Dăruire	învăţători		
Conducere			
Milostenii			
Folosirea darurilor
Fiecare creştin este responsabil să servească Biserica cu darul lui. Noul Testa-
ment nu arată deloc viaţa de biserică ca fiind numai cîţiva lucrători care fac munca
principală, în vreme ce ceilalţi sunt doar „vizitatori", primesc slujirea acestor cîtor-
va lucrători şi dau nişte bani. Gîndeşte-te la parabola cu talanţii şi la faptul că în-
tr-o zi vom fi traşi la răspundere de către Dumnezeu (Matei 25:13-30). Fiecare creş-
tin ar trebui să fie angajat într-un cerc de credincioşi şi să-şi aducă contribuţia în
cadrul voii lui Dumnezeu. Cum putem face aceasta?
1. DESCOPERIREA DARURILOR. în Scriptură nu ni se porunceşte în mod
expres să ne descoperim darul (darurile). Găsim totuşi multe îndemnuri de a-L servi
49

pe Domnul în comuniunea Bisericii Sale. De aceea, putem pur şi simplu să servim
şi să punem mîna unde este nevoie. Nu e nevoie să aşteptăm pînă ne-am descoperit
darul personal. Suntem îndemnaţi ca în multe domenii unde există asemenea daruri
să facem ceva şi fără aceste daruri. Porunci ca ajutorarea (Galateni 5:13), îmbărbă-
tarea (Evrei 10:25), evanghelizarea (Luca 12:8), discernămîntul spiritual (l.Ioan 4:
1), învăţătura (Tit 2:4) şi grija unul faţă de altul (l.Corinteni 12:25) nu se limitează
numai la cei care au în acest sens o capacitate, o aptitudine spirituală deosebită. Dacă
Dumnezeu binecuvîntează în chip deosebit pe cineva într-unui din aceste domenii,
acesta este un semn că e prezent un dar al Duhului. Dar cine ar vrea ca dăruirea,
credinţa sau ajutorarea să se mărginească numai la cei înzestraţi? Se pare că un cre-
dincios poate avea mai mult decît un dar (Pavel, Filip). în orice caz, nu există nici
un motiv să te simţi „superior" în sens spiritual (l.Corinteni 12:21-24).
2.	DEZVOLTAREA DARURILOR. Ne dezvoltăm darurile atunci cînd le folosim
activ pentru Dumnezeu. Ele nu ne sunt date cel mai adesea în „floarea" lor (de ex.
învăţătura şi evanghelizarea). Dezvoltarea darurilor noastre pare să fie determinată
de aceleaşi principii ca şi celelalte domenii ale creşterii spirituale.
Unui pasaj despre daruri (Romani 12:4-8) îi precedă îndemnul de a ne dărui cor-
pul pentru servirea lui Dumnezeu şi de a-1 aduce ca „sacrificiu viu" lui Dumnezeu
(v.1-2). Un pasaj asemenător este precedat de îndemnul de a umbla corespunzător
chemării noastre (Efeseni 4:1). Factori ca ascultarea, rugăciunea eficientă, studiul
biblic făcut cu răbdare, slujba de martor, lucrarea în adunare şi dorinţa fierbinte de
a face voia lui Dumnezeu vor influenţa folosirea darurilor noastre. Nu există aici
„cursuri rapide" pentru dezvoltarea darurilor noastre. Ca şi in alte domenii în care ar
trebui să facem progres spiritual, şi aici creşterea este treptată.
3.	LINII DIRECTOARE PENTRU RECUNOAŞTEREA DARURILOR. Urmă-
toarele linii directoare pot fi un ajutor pentru recunoaşterea darurilor.
* a) Orientează-te spre alţii. Darurile Duhului ne sunt date ca să servim altora şi să
le dăm ajutor în viaţa lor spirituală (Efeseni 4:12). Nu te concentra asupra ta însuţi.
b)	Caută „uşi deschise" ale slujirii (Galateni 6:10). Nu aştepta pînă ce-ţi desco-
peri darul. Poate că această „uşă deschisă" nu e ce ţi-ai închipuit, dar vezi o nevoie
şi ai putea să ajuţi. Dacă există nevoi şi sunt prezente ocazii favorabile, atunci nu e
un semn de maturitate spirituală să stai şi să aştepţi pînă ce ţi-ai descoperit darul.
Isus a spus: „Eu sunt în mijlocul vostru ca Cel ce serveşte la masă" (Luca 22:27).
Poate fi un dezavantaj să te concentrezi prea curînd asupra unui anumit domeniu.
c)	Roagă-te ca să primeşti ocazia de a-L servi pe Domnul Isus. Nu aştepta pînă
vine cineva la tine şi te roagă ceva. Rugăciunea este o parte importantă a armurii lui
Dumnezeu (Efeseni 6:18). Roagă-te lui Dumnezeu ca să-ţi dea înţelepciune (Iacov
1:5), pentru a şti unde vrea să te folosească. Meditează încă o dată la lista darurilor
şi caută o ocazie de a putea servi undeva. Nu-ţi subaprecia propriile capacităţi, cînd
Dumnezeu deschide uşi. Bazează-te şi contează pe ajutorul lui Dumnezeu.
d)	Cere sfat unor creştini maturi pe care-i cunoşti (Proverbe 11:14). Noi înşine
nu prea ştim bine despre propriile noastre daruri (l.Corinteni 14:29). Propria noas-
tră preferinţă poate fi complet opusă voii lui Dumnezeu. Mulţi care au devenit mai
tîrziu predicatori plini de putere ai Cuvîntului lui Dumnezeu s-au speriat mai întîi în
faţa acestui gînd. Pe de altă parte, există şi oameni care vor să predice, deşi Dumne-
50

zeu are pregătit pentru ei o cu totul altă lucrare. Ascultă sfatul altora. Nu încerca să
intri cu forţa prin uşi închise.
e)	Lucrează activ. Cînd suntem activi, aceasta duce adesea la descoperirea daru-
rilor (2.Timotei 4:14). Acţiunea voluntară ar trebui să preceadă „sentimentele". Da-
că punem mîna oriunde putem şi suntem folosiţi, nu trebuie să ne fie teamă că fugim
de Dumnezeu. Tu stai la dispoziţie, sau eviţi răspunderea? îndeplineşti cu fidelitate
sarcini care îţi sunt încredinţate momentan?
f)	Nu aştepta o dezvoltare imediată a darurilor. Creşterea se face treptat (2.Petru
3:18). Darul nu ne stă înainte complet dezvoltat. începutul este adesea descurajator
şi nu tocmai impresionant. Fereşte-te de judecăţi prea pripite, care pot împiedica
creşterea. Viaţa ta este poate un rezervor dinamic de potenţial nefolosit pentru Dum-
nezeu. Lucrarea ta poate fi văzută de mulţi sau poate fi făcută în secret. Poate că faci
o lucrare uimitoare, ca de exemplu ajutorarea, sau ai darul milosteniilor. în acest do-
meniu par să existe ocazii nesfîrşite de servire! Ar trebui să-ţi propui în orice caz
punerea la lucru a darului pe care ţi-1 dă Dumnezeu şi să-1 foloseşti cu ajutorul Lui.
Nu-ţi neglija darul. Foloseşte-1!
întrebări la lecţia 9
Darurile Duhului
1.	Enumera diferitele daruri ale Duhului, care apar în următoarele versete.
Romani 12:3-8; l.Corinteni 12:8-10,28-30; l.Petru 4:8-11; Efeseni 4:11
2.	Cum ai răspunde următoarelor afirmaţii?

a)	Numai creştinii mai spirituali au un dar al Duhului (l.Corinteni 12:7).
b)	Toţi creştinii trebuie să aibă toate darurile (l.Corinteni 12:28-30).
c)	Cineva trebuie să ceară în rugăciune un dar spiritual (l.Corinteni 12:11,18).

3.	în următoarele versete se exprimă două obiective ale darurilor spirituale. Care
sunt aceste obiective? l.Corinteni 14:12; Efeseni 4:11-13; l.Corinteni 14:20-25
(mai ales 14:22); Evrei 2:2-4
4.	De care două atitudini referitoare la daruri ne-a avertizat Pavel? l.Corinteni
12:15-16; l.Corinteni 12:21. Care ar fi rezultatul practic al unor asemenea acţiuni?
5.	Ce a spus Pavel despre biserica din Corint referitor la darurile Duhului (l.Co-
rinteni 1:4-7)? Au făcut din ea darurile ei o biserică spirituală (l.Corinteni 3:1-3)?
6.	în l.Corinteni 14 găseşti răspunsul la următoarele întrebări: Care a fost scopul
vorbirii în limbi? în ce măsură au abuzat corintenii de acest dar? Ce reguli a stabilit
Pavel pentru vorbirea în limbi? Explică afirmaţia: „Mai bine cinci decît zece mii".
7.	Ce se spune în pasajele de mai jos despre atitudinea noastră faţă de folbsirea
darurilor şi despre modul în care să ne folosim de ele? Ce avertizări sunt exprimate
în legătură cu darurile amintite? Romani 12:6-8; l.Timotei 4:13-15; l.Petru 4:8-11
8.	Cf. l.Corinteni 13:1-3, 8-10,13, Dumnezeu pune mai mult accent pe cunoaşte-
rea şi practicarea darului nostru spiritual, ori pe dezvoltarea unui caracter asemenea
Domnului Isus şi aducerea de rod al Duhului Sfînt (Galateni 5:22-23)? Explică.
9.	Care este după părerea ta darul pe care l-ai primit de la Dumnezeu? în ce
măsură ai folosit acesfdar în biserica ta? Cum vrei să-ţi foloseşti darul în viitor?
10.	Ce ar trebui să faci dacă nu ştii care-ţi este darul?
51

Lecţia 10
Servire
„EU SUNT ÎN MIJLOCUL VOSTRU CA CEL CE SLUJEŞTE", a spus Domnul
nostru (Luca 22:27). „Căci Fiul omului n-a venit să I se slujească, ci El să slujească
şi să-Şi dea viaţa ca preţ de răscumpărare pentru mulţi" (Marcu 10:45). Tatăl a spus
despre El prin gura lui Isaia: „Iată, Acesta este robul Meu" (Isaia 42:1).
In lume are loc o neîncetată luptă pentru supremaţie. Competiţia este pentru locul
întîi, pentru ridicarea în rang. Ţinta este să fii în vîrf, să fii şeful tuturor. Isus a creat
şi a arătat o nouă cale revoluţionară. Discipolii s-au certat între ei ca să ştie cine este
cel mai mare. Isus i-a corectat, explicîndu-le că: „Dacă vrea cineva să fie cel dintîi,
trrebuie să fie cel mai de pe urmă din toţi şi slujitorul tuturor" (Marcu 9:35).
Să fii mare prin servire
„Oricare va vrea să fie mare între voi să fie slujitorul vostru", i-a îndemnat Isus,
„şi oricare va vrea să fie cel dintîi între voi să fie robul tuturor" (Marcu 10:43-44).
Isus i-a învăţat că, în împărăţia lui Dumnezeu, singura cale de a ajunge sus este de
a merge spre cele de jos. Conceptul servirii este atît de radical, încît e consemnat în
toate cele patru Evanghelii (Matei 20:25-28; Marcu 9:33-35; 10:35-45; Luca 22:42-
27; loan 13:1-17). Fiecare aspect din viaţa Lui a scos în evidenţă servirea Lui. Deşi
subiectul este vital, e totuşi greu de înţeles.
1.	DISCIPOLII S-AU LUPTAT CA SĂ FIE MARI. Discipolii s-au certat între ei
ca să ştie cine e cel mai mare (Luca 22:24). Iacov şi loan, fiii lui Zebedei, au cerut
chiar ca să şadă unul la dreapta Lui şi celălalt la stînga Lui în glorie (Marcu 10:35-
37). Isus nu a fost surprins de cererea lor. „Ştiţi că cei priviţi drept cîrmuitori ai Nea-
murilor domnesc peste ele, şi mai-marii lor le poruncesc cu stăpînire", le-a explicat
El (Marcu 10:42). Dar împărăţia lui Dumnezeu nu este ca împărăţia lumii. Isuş este
pe locul cel mai înalt în împărăţia lui Dumnezeu, totuşi El nu a venit ca să I se ser-
vească, „ci El să slujească, şi să-Şi dea viaţa ca preţ de răscumpărare pentru mulţi"
(Marcu 10:45). El a pus întrebarea pătrunzătoare: „Care este mai mare? Cine stă la
masă, sau cine slujeşte la masă? Nu cine stă la masă? Şi totuşi, Eu sunt în mijlocul
vostru ca Cel ce slujeşte la masă" (Luca 22:27). Isus însuşi este un slujitor. Oare dis-
cipolii Lui ar trebui să caute supremaţia? „Robul nu este mai mare decît domnul său,
nici apostolul mai mare decît cel ce 1-a trimis" (loan 13:16).
2.	ISUS A DAT EXEMPLU DE SERVIRE. La ultimul Paşte, Isus Şi-a luat rolul
umil de a spăla picioarele discipolilor Lui. Apoi a explicat: „Voi Mă numiţi învăţă-
torul şi Domnul, şi bine ziceţi, căci sunt. Deci, dacă Eu, Domnul şi învăţătorul
vostru, v-am spălat picioarele, şi voi sunteţi datori să vă spălaţi piciorele unii altora.
Pentru că Eu v-am dat o pilda, ca şi voi să faceţi cum am făcut Eu" (loan 13:13-15).
Deşi Isus era Dumnezeu, Şi-a lăsat intenţionat la o parte privilegiile divine cînd a
părăsit cerul ca să ia chip de Om. El nu S-a uitat la drepturile Lui personale. El era
împovărat de o lume pierdută. în folosul omului păcătos S-a umilit El pînă la moar-
te. El a dat tot ce avea pentru alţii. Din cauza sacrificiului lui Isus, Dumnezeu Tatăl
„L-a înălţat nespus de mult şi I-a dat Numele care este mai presus de orice Nume"
52

(Filipeni 2:9). El a ales ultimul loc pentru Sine, dar va fî înălţat pe \ rimul loc pen-
tru toată eternitatea.
Să-L serveşti pe Dumnezeu prin servirea oamenilor
O chemare înaltă în viaţa unui creştin este să-L servească pe Dumnezeu piin ser-
virea altora. Pavel a spus: „Noi nu ne propovăduim pe noi înşine, ci pe Domnul lsus
Cristos. Noi sutem robii voştri, pentru lsus" (2.Corinteni 4:5). El laudă bisericile din
Macedonia, „care s-au dat mai întîi pe ei înşişi Domnului, şi apoi nouă, prin voia lui
Dumnezeu" (2.Corinteni 8:5). E mai uşor să credem că-L servim pe Dumnezeu, pe
care nu L-am văzut, decît să servim nişte oameni pe care îi vedem zi de zi. Totuşi,
suntem sfătuiţi să-i servim pe alţii „ca nişte ispravnici ai harului felurit al lui Dum-
nezeu" (1 .Petru 4:10).
1.	ATITUDINEA UNUI SERV. Servirea începe în inimă. Un serv e acela care ia
poziţie umilă ca să se poată concentra asupra nevoilor altora. El e doritor să facă
munca murdară, sarcinile umile, lucrul „din culise". Acţiunile lui nu sunt motivate
de „duh de ceartă [ambiţie egoistă] sau slavă deşartă". Pe serv îl interesează mai
mult nevoile altora decît ale lui (Filipeni 2:3-4). Motivaţia servirii lui e iubirea (Ga-
Iateni5:13).
2.	ACŢIUNILE UNUI SERV. Noi suntem chemaţi să servim conducătorii spiri-
tuali şi credincioşii din biserică (Romani 16:1). Suntem îndemnaţi să facem bine tu-
turor oamenilor, şi mai ales fraţilor în credinţă (Galateni 6:10). Lucrarea practică
este necesară pentru cei ce sunt în nevoie - fie fizic, fie spiritual (Proverbe 31:20).
Servirea poate implica un risc personal, cum a fost cu Priscila, Acuila (Romani 16:
4) şi Epafrodit (Filipeni 2:25-30). Poate să ceară investiţii de timp sau posesiuni.
Femeia sunamită a făcut o cameră specială pentru profetul Elisei (2.Regi 4). Epafra
a fost un serv credincios care i-a încurajat pe alţii să crească în credinţă în Cristos şi
în iubire pentru toţi sfinţii (Coloseni 1:7). Dorea „făcea o mulţime de fapte bune şi
milostenii" (Fapte 9:36). Printre altele, a cusut haine şi cămăşi pentru văduve. Ser-
virea implică de asemenea supunere faţă de autoritatea aşezată de Dumnezeu. Iosif
a fost evidenţiat pentru slujba lui de încredere faţă de mai-marii lui (Geneza 39). A
face o ispravă bună de lucru este o formă esenţială de servire (Efeseni 6:5-8).
Servire cu fidelitate
Scriptura abundă cu exemple ale celor ce-au fost servi fideli ai lui Dumnezeu şi
ai poporului Său. Fidelitatea e una dintre cele mai dorite calităţi la un serv (Luca 16:
1-12). Ea e o premisă, o condiţie necesară pentru ocazii viitoare (Matei 25:24-30).
Fidelitatea implică un serviciu loial, onest, de încredere, pe care se poate conta, fă-
cut altora.
1. EXEMPLE DE SERVI FIDELI. Iosua a devenit un mare conducător în Israel,
dar la început a fost servitorul lui Moise (Exod 24:13). Din cauză că 1-a servit cu
fidelitate pe Moise (Iosua 11:15), a fost apt să fie conducător în locul lui Moise (Io-
sua 1:5). La fel, Elisei 1-a servit pe Ilie timp de şase ani. După ce Ilie a fost înălţat
la cer, Dumnezeu 1-a onorat pe Elisei ca moştenitor al funcţiei de profet (2.Regi 2:9-
11). Timotei a fost un servitor al apostolului Pavel, „ca un copil cu tatăl lui, a lucrat"
(Filipeni 2:22). Cînd s-a terminat viaţa şi lucrarea lui Pavel, Timotei avea să con-
53

tinue lucrarea pe care a început-o el.
2. EXEMPLE DE SERVI INFIDELI. în Scriptură se consemnează despre alte
persoane cu o servire infidelă. Saul nu a fost fidel faţă de sarcinile primite (1 .Samuel
15:1-3,20-21). Pentru că nu a vrut să meargă pînă la capăt, Dumnezeu a luat rega-
tul de la el (1 .Samuel 15:26). Absalom părea a fi fidel, dar n-a fost. El nu a fost dis-
pus să-1 servească pe tatăl său, regele. El dorea supunerea şi afecţiunea poporului
pentru sine (2.Samuel 15:1-6). Dima, ajutorul lui Pavel, a pornit bine, dar nu a fost
perseverent. Plăcerile acestei lumi au fost mai importante pentru el decît servirea
(2.Timotei 4:10). Ce te împiedică pe tine să fii fidel în serviciul lui Dumnezeu? Un
exemplu încurajator ne dă speranţă. Este posibilă o schimbare. Marcu a călătorit ca
servitor al lui Pavel şi Barnaba, dar i-a părăsit la Pamfilia (Fapte 15:38). Mai tîrziu
i s-a dat încă o şansă şi a fost apărat de Barnaba care dorea să-1 ia cu el în lucrarea
Domnului (Fapte 15:39). Deşi Marcu a fost infidel la început, pînă la urmă s-a
dovedit fidel.
Concluzie
Foloasele servirii sunt numeroase. Pentru servire făcută cu fidelitate am putea
primi responsabilităţi mai mari, aşa cum a primit Iosua (Iosua 4:14), sau să vedem
rod spiritual, aşa cum a făcut Acuila şi Priscila (Fapte 18:26-28; l.Corinteni 3:6).
Dar cel mai important dintre toate, lecţiile pe care le învăţăm în servire vor avea
însemnătate eternă. Ceea ce am făcut ca servi va fi apreciat de Domnul Isus însuşi
la aşa-numitul Scaun de Judecată al lui Cristos (2.Corinteni 5:10). Nu păcatele noas-
tre, pe care le-a plătit El, ci vieţile şi servirea noastră vor fi trecute acolo în revistă,
cînd se vor da răsplăţi pentru fidelitatea faţă de El, care aşteaptă ca toţi servii Lui să
fie folositori. Chiar înainte de tronul etern al lui Dumnezeu şi al Mielului este scris:
„Robii Lui îi vor sluji" (Apocalipsa 22:3). Servirea este o ocupaţie eternă, onorată
şi binecuvîntată de Domnul nostru. Ea nu-şi va pierde răsplata din mîinile Lui. Cum
te-a chemat Dumnezeu să serveşti? Cui îi serveşti? Vrei să fii ca Saul, un om de
jumătate de drum, sau ca Dima, un delăsător, ori ca Absalom, un egoist? Sau vrei să
fii ca Iosua, un truditor; sau ca Elisei, un om de două mile; sau ca Timotei, servul
încercat? Isus a promis o mare binecuvîntare tuturor celor care îl servesc în mod lo-
ial. „Dacă îmi slujeşte cineva, să Mă urmeze; şi unde sunt Eu, acolo va fi şi sluji-
torul Meu. Dacă îmi slujeşte cineva, Tatăl Meu îl va cinsti" (loan 12:26).
întrebări la lecţia 10
Servire
1.	Pune în contrast ideea lumii de mărire cu învăţătura Domnului despre servire
(Marcu 10:45; Luca 22:24-27). Ce ne este promis ca răsplată (loan 12:26)?
2.	Citeşte Fiîipeni 2:3-11 şi răspunde la următoarele întrebări: Ce loc ocupă în
viaţa de creştin înălţarea de sine? De ale cui interese trebuie să ne ocupăm în primul
rînd? Ce exemplu trebuie să avem înaintea ochilor? Care este rezultatul servirii de
bunăvoie a lui Isus? Ce alte aspecte ale servirii găseşti în acest pasaj?
3.	Cum poţi să aplici practic în viaţa ta loan 13:4-17? Care este, potrivit acestui
pasaj, cea mai bună metodă de a-i învăţa pe ceilalţi creştini să servească?
54

4.	Citeşte Coloseni 3:22-25 şi răspunde la următoarele întrebări: Cum trebuie să
servim „patronilor" noştri? Cui servim în realitate dacă facem treabă bună în mese-
ria noastră? Ce se întîmplă dacă facem o treabă proastă?
5.	Ce-i împiedică pe mulţi creştini să servească în adunare (Filipeni 2:19-23)?
6.	Cum au servit Timotei şi Epafrodit apostolului Pavel (Filipeni 2:19-30)?
7.	înşiră cîteva puncte de felul cum ai putea servi foarte practic în adunarea sau
biserica ta! Care ar putea să fie primul pas?
8.	Notează ce domenii în care trebuie să servim (profesie, familie, împărăţia lui
Dumnezeu, etc.) şi ce atitudini pe care le are (sau trebuie să le aibă) servul sunt
menţionate în următoarele pasaje.
Verset:	Sfera servirii:	Atitudine:
Luca 17:10				
2.Corinteni 4:5	•		
2.Corinteni 12:15				
Filipeni 2:3-4				
Coloseni 3:22-25				
1.Petru 4:10				
9.	Citeşte anexa B „Nu ca să fie servit" şi notează gînduri legate de atitudini şi
servire.
10.	Completează foaia „Ocazii pentru lucrare". Dacă eşti deja implicat, atunci in-
dică domeniile de implicare. Dacă nu ştii cum să serveşti, atunci arată şi acest lucra.
Ocazii pentru servire
Oamneii care vor să servească sunt totdeauna folosiţi. Dacă ai impresia că Dum-
nezeu ţi-a pus pe inimă să serveşti într-unui din domeniile citate, atunci bifează-1.
-	Evanghelizare în oraş/sat
-	Creşterea tinerilor credincioşi
-	Corectarea cursurilor prin corespodenţă şi răspunsul la întrebările cursanţilor
-	Bucătărie: contribuţie în anumite prilejuri
-	Ospitalitate: invitarea altora la masă după serviciile religioase de duminică
-	Lucrarea cu femeile
-	Vizitarea bolnavilor
-	Lucrarea cu copiii: cămin (creşă)	, preşcolari	, şcolari	
-	Lucrarea cu tinerii	
-	Muzică: cor	, pian	, orgă	, experienţă în aceste domenii	
-	Misiune: grup de rugăciune	, corespondenţă	
-	Lucrări practice: grădină	, curăţenie	, etc. Ore pe săptămînă	:
-	Lucrări de secretariat	. Experienţă în acest domeniu:	
-	Consiliere spirituală practică referitoare la profesie, chestiuni financiare, etc.
-	Cerc de casă	, grupuri de comuniune	. Găzduire	, conducere	
-	Vizite (evanghelistice	sau pastorale	)
-	Altele	•-
Care este cel mai bun timp din zi/din săptămînă pentru a servi în aceste domenii?
Comunică ziua şi numărul orelor:         Zi	        Ore	
55

Lecţia 11
Sfinţenia personală
Dumnezeul Bibliei este un Dumnezeu sfînt. înfăţişarea Lui e înfricoşătoare. Apa-
riţia Lui 1-a făcut pe un profet al lui Dumnezeu să i se schimbe culoarea feţei (Daniel
10:8), iar pe un altul să strige că e pierdut (Isaia 6:5). Un alt om al lui Dumnezeu a
căzut la picioarele Lui ca mort (Apocalipsa 1:17). îngerii care păzesc sfinţenia lui
Dumnezeu strigă neîncetat înaintea tronului lui Dumnezeu: „Sfînt, sfînt, sfînt" (Isaia
6:3; Apocalipsa 4:8). Nimic necurat nu poate veni de acolo de unde locuieşte El
(Apocalipsa 21:27). Fără sfinţenie, nimeni nu va vedea pe Domnul (Evrei 12:14).
De aceea, poporul lui Dumnezeu trebuie să fie un popor sfînt, şi tocmai la aceasta
ne-a chemat Dumnezeu (Efeseni 1:4). El spune: „Fiţi sfinţi, căci Eu sunt sfînt"
(1.Petru 1:16; cf. Levitic 11:44; 19:2).
Dacă nu am înţeles cu adevărat această stare de fapt, ne aflăm în pericolul de a
avea standarde scăzute pentru viaţa noastră personală. A.W. Tozer a spus: „Am în-
văţat să trăim cu nesfinţenie, şi am ajuns pînă acolo că o privim ca ceva obişnuit şi
cotidian".1 Pe baza acestei lejerităţi presupunem că un mod de viaţă păcătos şi o ier-
tare „uşoară" sunt perfect acceptabile. Dar cei care continuă în imoralitate sexuală,
în alcoolism şi în lucruri asemănătoare nu vor moşteni împărăţia lui Dumnezeu, in-
diferent cît de siguri s-ar putea simţi cînd se roagă şi merg la biserică (l.Corinteni
6:9-10; Galateni 5:19-21; Apocalipsa 22:15). Credinciosul este chemat să fugă de
imoralitate (l.Corinteni 6:18). Deoarece cuvîntul „sfînt" este aplicat Duhului, Scrip-
turii şi lui Cristos însuşi, nu are o însemnătate de valoare inferioară cînd ne este apli-
cat şi nouă.
Cuvinte ca „a sfinţi", „sfinţenie", „a consacra" vin din aceeaşi rădăcină, „sfînt".
înţelesul de bază e „a sorta, a separa, a pune deoparte". Aceste cuvinte apar de peste
800 de ori în Biblie. Nişte obiecte moartej ca vasele din templu, au fost privite ca
sfinte cînd au fost folosite pentru Dumnezeu. Israel este considerat ca „popor sfînt",
pentru că a fost pus deoparte pentru obiectivele lui Dumnezeu în Vechiul Testament.
Acelaşi lucru e valabil şi pentru poporul lui Dumnezeu din Noul Testament. Dumne-
zeu vorbeşte despre faptul că El însuşi Se sfinţeşte, pentru că El este sfînt. Aceasta
indică absoluta puritate a Fiinţei Sale şi completa Sa separare de orice pată.
Aspecte ale sfinţeniei
1.	SFINŢENIE POZIŢIONALĂ. Cînd ne încredem în Isus Cristos ca Domnul şi
Salvatorul nostru, suntem aduşi într-o poziţie de sfinţire eternă (Fapte 26:18; l.Co-
rinteni 1:30; 6:11; Evrei 10:10,14). Noi suntem făcuţi sfinţi prin aceea că suntem „în
Cristos" (2.Corinteni 5:17). De aceea numeşte Dumnezeu pe fiecare credincios ca
„sfînt", ceea ce reiese din salutările epistolelor apostolului Pavel (l.Corinteni 1:2).
Prin graţie ni se dă o sfinţenie pe care altfel ne-ar fi cu neputinţă s-o dobîndim.
2.	SFINŢENIE PROGRESIVĂ. „Progresiv" implică un proces de a deveni sfînt
în practică. Aceasta este sfinţenia pentru care Se roagă Cristos (loan 17:17). Poziţia
noastră în Cristos trebuie să fie pentru noi un imbold de a trăi în realitate ceea ce
suntem în sens spiritual, adică în ochii lui Dumnezeu. Nesfinţenia e o caracteristică
56

a oamenilor depravaţi pe care îi aşteaptă judecata eternă a lui Dumnezeu (l.Timotei
1:9-10; 2.Timotei 3:2-5). Suntem chemaţi să ne curăţim „de orice întinăciune a căr-
nii şi a d îhului, şi să ne ducem sfinţenia pînă la capăt, în frica de Dumnezeu" (2.Co-
rinteni 7:1). Practicile nevrednice sunt legate de avertismente severe şi pedepse as-
pre (l.Corinteni 11:27-31). Suntem îndemnaţi ca în viaţa aceasta - nu numai în cea
viitoare - să urmărim sfinţenia (l.Tesaloniceni 4:7; 2JPetru 3:11).
Această sfinţenie practică sau zilnică cuprinde atît punerea deoparte sau sepa-
rarea pentru Dumnezeu, cît şi separarea de rău. Noi trebuie să fim puşi deoparte
pentru a atinge obiectivele lui Dumnezeu (Numeri 6:2) şi pentru a putea fi folosiţi de
Domnul (2.Timotei 2:21). Aceasta este o disponibilitate sfîntă faţă de Dumnezeu.
Dar mai suntem chemaţi şi să ne separăm de orice fel de întinare. Aceasta include
lucruri ca imoralitatea sexuală (curvia,l.Tesaloniceni 4:3), „poftele firii pămînteşti
[carnale] care se războiesc cu sufletul" (1 .Petru 2:11), ca şi „tot ce se pare rău" (1 .Te-
saloniceni 5:22). Nu trebuie să ne înjugăm „la un jug nepotrivit cu cei necredincioşi",
ci să ne ţinem la distanţă de orice asemenea legături (2.Corinteni 6:14-17).
3. SFINŢENIE PERFECTĂ. De abia cînd îl vom vedea pe Isus în cer - şi nu îna-
inte" - vom fi eliberaţi pe deplin şi pentru totdeauna de orice pată. După moarte vom
avea o sfinţenie definitivă, perfectă în toate domeniile (Coloseni 1:22; Efeseni 5:27;
l.Ioan 3:2; Iuda 24). Pînă atunci nu putem aştepta perfecţiune în acest sens.
Păreri greşite privitoare Ia sfinţenie
1.	PERFECŢIUNE DUPĂ CONVERTIRE. Unele grupări au afirmat pe baza pa-
sajelor Romani 6:6 şi Galateni 2:20 doctrina sfinţirii instantanee şi „complete" în
această viaţă. Credincioşilor li se cere să caute o experienţă prin care „omul cel     ve-
chi să fie crucificat", iar „trupul păcatului... nimicit", pentru ca cineva să poată găsi
şi să se bucure de o perfecţiune care la convertire nu era cu putinţă. Ei spun că prin
această experienţă unică ar fi găsit o viaţă sfîntă, pe care n-o cunoşteau înainte.
Această doctrină este totuşi în contradicţie cu învăţătura Scripturii, care accentuează
o viaţă în comuniune permanentă cu Cristos şi nu aminteşte de această experienţă de
criză, pe care cineva trebuie s-o facă „o dată pentru totdeauna" (Luca 9:23; l.Corin-
teni 15:31). Nici o experienţă care se face o singură dată nu produce o sfinţenie con-
secventă, durabilă, şi nici o perfecţiune fără păcat. Umblarea în Duh şi rămînerea în
Cristos trebuie practicate zilnic.
2.	FARISEISM. Pe vremea lui Isus exista un partid religios numit „Fariseii", adi-
că „cei puşi deoparte sau separaţi". Ei îşi bazau sfinţenia înaintea lui Dumnezeu prin
respectarea meticuloasă a legilor ceremoniale (ca de ex. spălarea vaselor sau a mîi-
nilor). Ei dădeau zeciuala chiar şi din legume (Luca 11:42), dar dispreţuiau drepta-
tea şi iubirea lui Dumnezeu. Ei „strecurau ţînţarul, dar înghiţeau cămila" (Matei 23:
24). Fariseii L-au judecat aspru pe Isus din cauza contactelor cu păcătoşii şi cu cei
izgoniţi din societate şi a indiferenţei Lui pentru legile lor ceremoniale (Marcu 7:2-
5). Dacă încercăm să dobîndim sfinţenia prin ceremonii sau îndatoriri religioase ce
nu ating viaţa lăuntrică, atunci suntem vinovaţi de fariseism. Astăzi, această formă
de „sfinţenie" se exprimă printr-un spirit extrem de critic faţă de alţi credincioşi cu
privire la vestimentaţie, coafură, obiceiuri sau poate amănunte minore de doctrină.
Totuşi, acestor critici le lipseşte adesea adevărata iubire şi spiritualitate în viaţa lor.
57

3.	ELITISM. Unii credincioşi cred că au devenit „spirituali" pentru că au avut o
anumită experienţă sau au adoptat un anumit stil de viaţă (de exemplu, trăiesc în să-
răcie), ori sunt adeaţii unei anumite orientări, pe care o consideră drept adevărw/.
Aceştia sunt oamenii cărora li se aplică aşa de bine vorba „mai sfinţi ca tine" (Isaia
65:5). Cînd suntem vinovaţi de elitism, ne concentrăm asupra realizărilor şi perfor-
manţelor noastre şi ne comparăm pe noi înşine cu cei despre care credem că nu au
ajuns aşa departe ca noi (2.Corinteni 10:12). Atitudinea noastră este: „Există o sin-
gură clasă de credincioşi, anume ,noi', cu doctrina noastră, cu felul nostru de viaţă,
cu instruirea noastră specială, cu conducătorul nostru - apoi sunt toate celelalte biete
suflete neluminate".
4.	IZOLAŢIONISM. Poţi uşor să cazi pradă gîndului că, pentru a fi sfinţi înain-
tea lui Dumnezeu, ar trebui.să fugim de lume şi să trăim numai pentru noi. Putem
să ne ţinem departe de păcate. Putem să trăim în munţi sau într-un loc izolat. Putem
să ne acoperim cu o îmbrăcăminte specială ca să ne scoatem în evidenţă că suntem
„altfel". Putem să ne petrecem tot timpul numai cu cei credincioşi. Putem refuza să
citim sau să ascultăm veştile din lumea exterioară. Am putea face toate aceste lu-
cruri ca să încercăm să dobîndim sfinţenie. Dar modelul Domnului nostru Isus Cris-
tos interzice acest lucru. El a mîncat cu păcătoşii, i-a vizitat pe oameni şi a fost com-
plet conştient de ceea ce se petrecea în jurul Lui. Şi totuşi, El nu a făcut niciodată
compromisuri referitoare la standardele Sale personale. Noi suntem chemaţi mai de-
grabă să fim în lume, dar nu din lume (loan 17:14-16). Dacă Dumnezeu ar vrea alt-
fel, ne-ar lua din lume.
Domenii ale sfinţeniei
Sfinţenia cuprinde toate aspectele vieţii creştine. Cîteva domenii mai evidente
celorlalţi oameni sunt vorbirea noastră, felul nostru de a fi, comportarea noastră
morală, legăturile noastre, înfăţişarea noastră şi obişnuinţele noastre gastronomice.
1.	VORBIRE. Vorbirea noastră ar trebui să se merite. Pălăvrăgeala şi vorbăria
fără rost ar trebui evitate. Cuvintele noastre ar trebui să fie nu numai sincere (Levitic
19:11; Proverbe 12:22), curate (Efeseni 5:3-4) şi binevoitoare (Coloseni 4:6),,ci şi
edificatoare (Efeseni 4:29). Despre teme care îl privesc pe Dumnezeu ar trebui să
vorbim cu respect şi să evităm orice glumă sau banc referitor la Biblie sau la lucru-
rile spirituale. Poate că am da mai multă atenţie vorbirii noastre dacă ne-am gîndi
mereu la avertismentul lui Isus: „Vă spun că, în ziua judecăţii, oamenii vor dă so-
coteală de orice cuvînt nefolositor pe care-l vor fi rostit. Căci din cuvintele tale vei
fi scos fără vină şi din cuvintele tale vei fi osîndit" (Matei 12:36-37).
2.	FEL DE A FI. Felul de a fi al creştinilor ar trebui să fie caracterizat de grija
pentru alţii. Suntem îndemnaţi să fim prietenoşi, miloşi şi iertători (Efeseni 4:32).
Trebuie să ne ţinem temperamentul sub stăpînire (Efeseni 4:26). Mînia dreaptă este
o mînie de dragul lucrurilor lui Dumnezeu, nu de dragul nostru propriu. O atitudine
cîrtitoare, ursuză, critică, cicălitoare, geloasă, răzbunătoare, certăreaţă, suferindă,
poftitoare sau egoistă nu poate fi scuzată de un creştin cu argumentul „naturii ome-
neşti". Ea trebuie demascată şi condamnată ca fiind firească, carnală şi păcătoasă.
Zicala „acasă păcătoşi, în afară sfinţi" arată că sfinţenia noastră este pusă la încer-
care cînd suntem acasă sau ne aflăm între oameni cu care venim zilnic în contact.
58

3.	PURITATE MORALĂ. Dumnezeu a creat sexualitatea, dar o limitează la căsă-
torie (Proverbe 5:18-21). Lumea vrea să schimbe cu orice preţ standardele lui Dum-
nezeu şi consideră ca normală într-o măsură tot mai mare iubirea liberă şi homo-
sexualitatea. Dar consecinţele unei vieţi desfrînate au rămas aceleaşi. Relaţia greşită
cu sexualitatea poate să distrugă fizic şi spiritual pe cineva (Proverbe 5:1-11; Ro-
mani 1:27; 1 .Corinteni 6:18). Samson şi Iosif sunt în Vechiul Testament cele două
exemple opuse pentru înfrîngere, respectiv victorie în domeniul purităţii morale (Iu-
da 16; Geneza 39). Samson şi-a pierdut bunul renume şi în cele din urmă viaţa; Iosif
şi-a pierdut locul de muncă, dar în cele din urmă a devenit unul dintre cei mai pu-
ternici din regat. Puritatea morală începe cu viaţa gîndurilor (Matei 5:28), care tre-
buie să fie ţinute sub control de voinţa noastră (Iov 31:1). Trebuie să ne îndreptăm
gîndurile spre tot ceea ce merită (Coloseni 3:1-5; Filipeni 4:8).
4.	RELAŢII. Domnul Isus a mîncat cu perceptorii şi cu păcătoşii pentru că a venit
să-i cheme la pocăinţă. El avea contacte cu ei, dar nu S-a lăsat ademenit la compro-
mis prin discuţiile, prin modul lor de comportare păcătos şi prin orientarea lor
lumească. Cum era aceasta cu putinţă? în primul rînd, Isus n-a încheiat nici un fel
de alianţă cu ei. Scriptura spune: „Nu vă înjugaţi la un jug nepotrivit cu cei ne-
credincioşi" (2.Corinteni 6:14). Din punct de vedere spiritual este imposibil ca lumi-
na şi întunericul, credincioşii şi necredincioşii să aibă împreună o comuniune ade-
vărată, în al doilea rînd, Isus nu a făcut nimic care ar fi putut să-L murdărească, şi
nu S-a lăsat atras la nivelul păcătoşilor, ca să le poată fi o mărturie. în concluzie, se
poate spune că noi credincioşii putem avea contacte cu necredincioşii, pentru ca să
le putem fi de mărturie, dar niciodată nu trebuie să ne compromitem normele referi-
toare la sfinţenie.
5.	ÎMBRĂCĂMINTE. Un creştin ar trebui să se îmbrace în aşa fel, încît mărturia
lui să fie sprijinită şi nu împiedicată. Noi vrem să îndreptăm atenţia asupra lui Isus
Cristos şi nu asupra noastră înşine. Ca ambasadori ai Regelui (2.Corinteni 5:20),
îmbrăcămintea noastră n-ar trebui să fie pompoasă sau costisitoare (l.Timotei 2:9).
Podoaba faptelor bune este mai preţioasă ca hainele luxoase (Tit 2:10). Hainele lu-
xoase aparţin lumii (Luca 7:25). Femeile trebuie să fie feminine şi nu provocatoare.
Bărbaţii ar trebui să aleagă o îmbrăcăminte eficient bărbătească. Dumnezeu urăşte
goliciunea expusă la vedere, la fel ca şi o amestecare a sexelor (Deuteronom 22:5).
6.	MÎNCAREA ŞI BĂUTURA. Toate alimentele sunt curate (Marcu 7:18-19);
l.Timotei 4:3-5), dar supraalimentaţia sau bulimia riu se cuvin unui creştin. Istoria
lui Eli (1 .Samuel 2-4) arată unde duce o lipsă de control în acest domeniu şi ce efec-
te are aceasta la următoarele generaţii. în ce priveşte alcoolul, nu se poate dovedi
din Biblie că un creştin nu are voie să bea vin, însă n-ar trebui să fim motiv de potic-
nire pentru alţii (Romani 14:21; Galateni 5:13).
Linii directoare pentru domenii îndoielnice
Cum ştie un creştin cum trebuie să se poarte în domenii care nu sunt tratate ex-
pres în Sfînta Scriptură? Cum să considerăm de exemplu distracţiile? Sunt anumite
obiceiuri păcate dacă nu sunt condamnate direct de Biblie? Lucruri ca muzica, pro-
gramele TV şi aşa mai departe sunt oare interzise pentru creştinul care vrea să-L u-
meze consecvent pe Isus Cristos? Următoarele întrebări cu versete potrivite servesc
59

ca test pentru asemenea chestiuni netratate direct în Biblie:
1.	Este glorificat Dumnezeu prin acest lucru (l.Corinteni 10:31)?
2.	M-aş ruşina să fac acest lucru dacă ar reveni El (l.Ioan 2:28)?
3.	îmi întrebuinţez corect timpul şi banii (Efeseni 5:16; Luca 16:9)?
4.	Duce acest lucru la o dependenţă sau se formează o obişnuinţă (l.Corinteni
6:12)?
5.	Vine acest lucru în ajutorul cărnii mele (a vechii mele naturi păcătoase) şi-mi
netezeşte calea spre păcat (Romani 13:14)?
6.	Se poticnesc alţii sau cad chiar în păcat prin exemplul meu (Romani 14:13;
l.Corinteni 8:13)?
7.	Am vreo îndoială cu privire la el (Romani 14:23)?
8.	Pare să fie rău (l.Tesaloniceni 5:22)?
9.	Este acest lucru lumesc (loan 17:16)?
10.	Abuzez eu prin aceasta de corpul meu care este Templul Duhului Sfînt
(l.Corinteni 6:19)?
11.	Ar fi facut-o Isus (1.Petru 2:21)?
Principii pentru o viaţa sfintă
Sfinţenia vieţii trebuie să fie ca o plantă gingaşă ocrotită într-un mediu nepriel-
nic. Aceasta cere timp, putere şi voinţă. Aici trebuie să ţinem seama de următoarele
principii.
1.	PRACTICĂ OBICEIURI PIOASE. Citeşte cu fidelitate Cuvîntul lui Dumne-
zeu care este hrana pentru sufletul tău (Psalm 119:9-11). Aplică cu atenţie Cuvîntul
lui Dumnezeu la viaţa ta, în loc să-1 parcurgi doar cu grabă. Meditează la principiile
Cuvînrului lui Dumnezeu (Psalm 1:3-4). Petrece timp singur cu Dumnezeu şi vor-
beşte cu El. O viaţă de rugăciune intensă care include închinarea dezrădăcinează ne-
sfinţenia. Cultivă comuniunea cu ceilalţi copii ai lui Dumnezeu prin aceea că parti-
cipi la adunările bisericii (Evrei 10:25). Petrece timp cu ceilalţi creştini. Ascultă pre-
dicile unor predicatori care vorbesc cu putere. Dumnezeu foloseşte anumiţi oameni
ca să schimbe viaţa altora. Ascultă-i. Citeşte-le cărţile. Rezervă-ţi ziua Domnului
(duminica) pentru Dumnezeu (Apocalipsa 1:10).
2.	DEZVOLTĂ CONVINGERI ŞI TRĂIEŞTE DUPĂ ELE. Hotărăşte unde stai
înaintea lui Dumnezeu şi înaintea lumii referitor la principiile tale. Apoi, ar trebui să
trăieşti după aceste principii indiferent ce te costă. Atunci nu vei ajunge în situaţii în
care să stai sub presiunea altora şi să fii obligat să iei hotărîri pe care nu le-ai vrea.
Daniel este aici un mare exemplu (Daniel 1). Trebuie să înveţi să spui „nu" ispitelor
şi să fii gata ca eventual să iei măsuri drastice (Geneza 39:10-12; Matei 5:29-30).
Dacă stai sub presiune, cheamă-L pe Dumnezeu în ajutor (Proverbe 18:10). îndepăr-
tează din viaţa ta tot ce ar putea fi o sursă de ispită pentru tine (cunoştinţe, anumite
obiecte din casă sau unele pretenţii specifice locului de muncă). Alege-ţi cu foarte
mare grijă prietenii apropiaţi, întrucît aceştia pot exercita o mare influenţă (l.Corin-
teni 15:33). Prietenii tăi trebuie să fie de acord cu convingerile tale sau cel puţin să
nu lupte împotriva lor.
3.	ŢINE-ŢIGÎNDURILE SUB CONTROL. Isus a spus că omul se întinează îna-
inte de toate prin gînduri (Matei 15:19). Cum ne putem păstra curate gîndurile? Mai
60

întîi ar trebui să verificăm ce primim. Cenzurează ceea ce citeşti, ca şi toate celelalte
domenii în care eşti expus lumii. Experţii în computere au principiul: „Dacă intro-
duci în computer lucruri nefolositoare, pe acelea le posezi". Acelaşi lucru este vala-
bil şi pentru minte, care e computerul nostru. Nu privi imagini care te-ar putea mur-
dări sau duce în ispită. Nepotul lui Avraam s-a uitat în direcţia greşită şi a ajuns în
Sodoma (Geneza 13:10). Şi David s-a uitat.în direcţia greşită şi a comis astfel adul-
ter (2.Samuel 11:2). Să ai totdeauna ceva de făcut, cel mai bine pentru Dumnezeu!
Biblia nu spune: „O minte inactivă este atelierul diavolului", dar această zicală
conţine totuşi un grăunte de adevăr. Concentrează-te asupra lui Isus Cristos, care
merită cel mai mult ca cineva să mediteze la El (2.Corinteni 10:5). Gîndeşte-te la
lucruri adevărate şi preţioase (Filipeni 4:8). Fii convins de faptul că poţi cu ajutorul
lui Dumnezeu să-ţi îndrepţi gîndurile în direcţia corectă. Priveşte-ţi duhul nu ca pe
o şură deschisă, în care fiecare gînd poate să zboare şi să se cuibărească, precum o
pasăre nedorită.
Vrem să încheiem cu observaţia că perspectiva apropiatei reveniri a Domnului
Isus Cristos ne este prezentată totdeauna în Noul Testament ca un imbold de a trăi
în mod sfînt (l.Ioan 3:2-3; Tit 2:12-13; 2.Petru 3:14). Dacă Isus ar reveni astăzi, am
vrea oare să fim găsiţi într-o stare care să fie în contradicţie cu sfinţenia Sa? Dacă
nu, atunci ar trebui să începem imediat să ne luăm timp pentru sfinţire.
1. A.W. Tozer, The Knowledge of the Holy (San Francisco: Harper and Row, 1961),
pag. 110.
întrebări la lecţia 11
Sfinţire personală
1.	Defineşte noţiunea „sfinţire" din 1.Petru 1:15-16 şi Romani 12:1-2.
2.	Citează pe baza versetelor de mai jos motivele pozitive pentru o viaţă în sfinţe-
nie. Care din aceste motive pozitive ne îmboldesc cel mai mult ca să ducem o viaţă
sfîntă? De ce? Romani 14:12; 2.Corinteni 5:14; 7:1; Galateni 5:13; Evrei 12:14;
l.Petru 1:15-16; 2:24; 2.Petru 3:10-12
3.	Un domeniu al sfinţeniei este puritatea. în Galateni 5:19 găsim o listă de păcate
sexuale. Defineşte păcatele individuale şi explică diferenţa dintre ele. Ai putea folo-
si pentru aceasta un dicţionar sau un lexicon biblic, dacă e nevoie.
De ce este puritatea aşa de importantă pentru Dumnezeu (l.Corinteni 6:15-20;
l.Tesaloniceni 4:3-9)?
4.	Atît bărbaţii, cît şi femeile pot fi ispitiţi sexual. Bărbatul este ispitit înainte de
orice prin vedere (Proverbe 27:20b); femeia este în pericol de a fi ispititoare pentru
bărbaţi (Proverbe 23:28). Ce spune Isus despre puritatea gîndurilor (Matei 5:28; Iov
31:1)? Ce efect are simplitatea şi curăţia (sau bunul-simţ, discreţia şi modestia) unei
femei asupra:
-	bărbaţilor căsătoriţi care nu au o relaţie cu Isus Cristos (1.Petru 3:1-6)?
-	mărturiei creştine (Tit 2:5)?
-	frumuseţii femeii însăşi (Proverbe 11:22; Ezechiel 16:25)?
5.	Ţinerea limbii în frîu este de asemenea o cerinţă pentru sfinţenie. Ce pericole
61

apar cînd vorbim? Enumera pe baza următoarelor pasaje cele mai importante punctt
periculoase cu privire la vorbire. Proverbe 17:27; 26:17-28; Efeseni 4:29; 5:3-4
6.	Ce principii ale separării (divorţului) sunt arătate în 2.Corinteni 6:14-7:1 şi ce
motive sunt date? Din 2.Corinteni 6:14-17, ce sfat ai da în următoarele situaţii?
a)	O creştină pe care o cunoşti este prietenă şi chiar se gîndeşte la căsătorie cu un
băiat despre care ştie că e necredincios. Ea se justifică, spunînd că „depune măr
turie" despre Isus şi e sigură că în final el va deveni creştin.
b)	Un tînăr creştin, care tocmai s-a convertit la o evanghelizare, descoperă că
biserica pe care o frecventa nu-i învaţă pe oameni cum să fie salvaţi şi nici măcar
nu cere cuiva să fie salvat pentru a putea fi membru în acea biserică.
c)	Un creştin vrea să intre într-o afacere, totuşi nu e sigur că partenerul potenţial
este creştin.

7.	Uneori se abuzează de învăţătura separării pentru a justifica izolarea de necreş-
tini, divorţîndu-se de partenerul necredincios, sau separarea de alţi creştini care sus-
ţin diferenţe doctrinare minore. în ce măsură se aplică următoarele pasaje la această
situaţie? Matei 9:10-11; l.Corinteni 7:12-16; 1:10-13.
8.	Sfinţenia înseamnă, în mod practic, „a fi diferit". în ce măsură este viaţa ta
diferită de cea a necredincioşilor pe care îi cunoşti?

a)	Privitor la vorbirea ta?
b)	Privitor la temperamentul tău?
c)	Privitor la îmbrăcămintea ta?
d)	Privitor la relaţia ta cu muzica?
e)	Privitor la alegerea prietenilor tăi?
f)	Privitor la ţinerea de zile de sărbătoare?
g)	Privitor la hotărîrile tale referitoare la mîncat şi băut?
h) Privitor la lectura, la activităţile sociale, la distracţiile tale?
9.	Citeşte încă o dată paragraful „Linii directoare pentru domenii îndoielnice" şi
explică cum s-ar aplica aceste linii directoare în următoarele situaţii.
a)	Eşti invitat de şeful tău la o petrecere unde se bea mult alcool.
b)	Ai vrea să cumperi o rochie atrăgătoare, dar nu ştii dacă e destul de decentă.
c)	în magazinul din apropiere sunt expuse la vedere reviste pornografice. Ar tre-
bui să fii în continuare clientul acestui magazin?
d)	Ai discuri care îţi plac, dar pe care nu le-ai pune în prezenţa unor creştini
maturi.
10.	întocmeşte o listă de sfinţenie personală (puritate, îmbrăcăminte, vorbire,
temperament, mîncare şi băutură, etc.) cu care te-ai luptat ^i arată cum ai cîştigat
victorii în acel domeniu.
62

Lecţia 12
îndepărtarea de Domnul
„Căci zi şi noapte mîna Ta apăsa asupra mea; mi se usca vlaga cum se usucă pă-
mîntul de seceta verii" (Psalm 32:4). „Căci îmi cunosc bine fărădelegile, şi păcatul
meu stă necurmat înaintea mea" (Psalm 51:5). Dacă un necredincios s-a îndepărtat
de Domnul, acesta este un lucru deosebit de tragic. O comuniune care a fost odată
frumoasă şi fericită a devenit acum amară. A dispărut bucuria salvării (Psalm 51:
14). Mai rămîne poate doar un plîns amar (Luca 22:62). Poate că cineva încearcă să
obţină vreo satisfacţie de la această lume trecătoare (2.Timotei 4:10). Cineva în-
cearcă să se justifice dînd vina pe împrejurări pentru starea lui nenorocită. Dar un
adevărat copil al lui Dumnezeu nu va dobîndi niciodată o satisfacţie lăuntrică din
această stare neputincioasă; comuniunea cu Domnul este întreruptă. în plus, se pier-
de răsplata eternă de care vor avea parte copiii lui Dumnezeu în viaţa viitoare (1 .Co-
rinteni 3:14-15). Am dispreţuit iubirea Salvatorului care ne iubeşte, ne mustră, ne
disciplinează şi ne cheamă la pocăinţă (Apocalipsa 3:19).
în ochii lui Dumnezeu, dacă ne aflăm într-o asemenea stare, înseamnă un eşec al
obiectivelor pe care le are El cu viaţa noastră: de a aduce rod (loan 15:2). Noi am
fost salvaţi ca să facem fapte bune (Efeseni 2:10; Tit 2:14). Dacă ne-am înstrăinat
de Dumnezeu şi comuniunea cu El e întreruptă, este cu neputinţă să ducem o aseme-
nea viaţă pentru El. Ar trebui să medităm asupra atitudinii lui Isus privind aseme-
nea pomi neroditori (Luca 13:6-9; Matei 12:33; 13:18-23). După cum boala, seceta
şi dăunătorii fac copacii să se usuce, aşa fac „calamităţile" spirituale să fie cu nepu-
tinţă roadele intenţionate de Duhul lui Dumnezeu. Am face bine să ascultăm chema-
rea lui Dumnezeu: „întoarceţi-vă la Mine, şi Mă voi întoarce şi Eu la voi" (Maleahi
3:7).
Lumea creştină foloseşte în mod obişnuit cuvîntul „abatere" de la credinţă pen-
tru a se referi la această stare de comuniune întreruptă. E uimitor cît de frecvent este
folosit el pentru a explica purtarea acelora care nu prea arată semne că sunt născuţi
din nou la o viaţă nouă în Cristos (2.Corinteni 5:17). Totuşi, să observăm că în Noul
Testament cuvîntul „abatere" practic nu e folosit, ci se întîlneşte mai ales în Ieremia
şi Osea, unde se referă în special la Israel, ca popor departe de Dumnezeu, nu la in-
divizi ieşiţi din comuniune. în esenţă, el descrie o stare de apostazie (lepădare de
credinţă), în versete ca Ieremia 5:6; 14:7 şi Osea 14:4. în privinţa lui Evrei 6:4-6;
2.Petru 2:20-22 şi Iuda 5-19, cu greu ar putea fi zugrăvit un copil al lui Dumnezeu
ca apostat. în funcţie de contextul lor, aceste versete din Vechiul Testament care fo-
losesc cuvîntul „abatere" nu se referă în general la credincioşi adevăraţi.
Comuniune întreruptă - sau chiar nesalvat?
Dacă pretinde cineva că este creştin, dar lucrul acesta nu este confirmat prin viaţa
lui, se pune mai întîi întrebarea dacă respectivul este de fapt născut din nou. Suntem
noi născuţi din nou? întrebarea nu e dacă am spus vreodată o rugăciune şi I-am cerut
lui Isus să vină în inimă, dacă am lucrat cu vreun grup creştin sau dacă am fost
membri într-o biserică locală. întrebarea este: „Am primit Duhul Sfînt cînd am cre-
63

zut?" (Fapte 19:2) Dacă nu, atunci nu suntem născuţi din nou. Cum putem fi siguri?
Dacă continuăm să fim imorali din punct de vedere sexual, beţivi, hoţi, geloşi, invi-
dioşi, supărăcioşi, instigatori, bîrfitori, etc., nu vom moşteni niciodată împărăţia lui
Dumnezeu, indiferent cît suntem de siguri de salvare (l.Corinteni 6:9-10; Galateni
5:20-21). Dacă spunem că-L cunoaştem pe Domnul Isus, dar nu-I păzim poruncile,
Dumnezeu spune că suntem mincinoşi (l.Ioan 2:4). „Dar cine dintre noi ţine tot-
deauna aceste porunci?" va obiecta cineva. Desigur că nu rămîne nimeni fără păcat
la ţinerea poruncilor. Pasajul din l.Ioan 3:7-9 ne ajută să mergem mai departe. Aici
este accentuat faptul că e vorba de practicarea păcatului şi de continuarea în păcat.
în Biblie, numai Isus Cristos este fără păcat. Toţi ceilalţi sunt încă tot păcătoşi şi de
aceea trebuie să-şi mărturisească păcatul şi să renunţe la el ca să rămînă în comuniu-
ne cu Dumnezeu (l.Ioan 1:9-10). Există de aceea o deosebire între păcat ca faptă
izolată şi păcatul ca practică obişnuită. Astfel ajungem la următoarea concluzie: Ai
grijă ca viaţa şi mărturia ta să confirme afirmaţia că eşti născut din nou. Dacă ai în-
doieli, atunci recunoaşte-L pe Isus Cristos ca pe Domnul şi Salvatorul tău personal
şi îndepărtează-te de păcat. Cineva trebuie să aibă o relaţie, o legătură de rudenie cu
Dumnezeu înainte de a se putea vorbi de o comuniune întreruptă.
Motive pentru o comuniune întreruptă
Nu putem avea comuniune cu Dumnezeu dacă trăim în întuneric (l.Ioan 1:6).
„Cîtă vreme am tăcut, mi se uscau oasele de gemetele mele necurmate" (Psalm 32:
3). Vedem aici principiul că păcatul duce totdeauna la o despărţire de Dumnezeu, in-
diferent dacă păcătuieşte un creştin sau un necreştin. „Nelegiuirile voastre pun un
zid de despărţire între voi şi Dumnezeul vostru; păcatele voastre vă ascund faţa Lui
şi-L împiedică să vă asculte" (Isaia 59:2). Cineva poate înceta să rămînă în Cristos.
„Dacă nu rămîne cineva în Mine, este aruncat afară ca mlădiţa neroditoare şi se usu-
că" (loan 15:6).
Priorităţi false şi o neglijare a comuniunii cu Dumnezeu duc curînd la o micşo-
rare a interesului, la o pierdere a devotamentului şi la o ocupare exclusivă cu lucru-
rile acestei lumi (Matei 13:22). Un alt stadiu este apoi atins cînd cineva se joacă cu
lucrurile îndoielnice, este atras de poftă (Iacov 1:14) şi în final comite păcat flagrant.
în Noul Testament sunt destul de puţine exemple de comuniune întreruptă. Iată
totuşi o enumerare a simptomelor care trebuie să ne avertizeze.
1.	PIERDEREA IUBIRII PENTRU CRISTOS (Apocalipsa 2:4). „Iubirea dintîi"
pentru Cristos pe care o are un nou convertit îl face să fie adînc recunoscător lui
Cristos şi plin de zel pentru El. Ea este ca iubirea dintre doi oameni care sunt logo-
diţi. Dumnezeu ar dori să-L iubim astfel (Ieremia 2:2). Dacă devenim indiferenţi
şi-L luăm pe Isus ca ceva de la sine înţeles, atunci nu mai este „luna de miere". Ne
aflăm în pericolul de a fi ca cei căldicei pe care Isus a promis să-i scuipe din gură
(Apocalipsa 3:15-16).
2.	ATITUDINI RELE (Efeseni 4:31; Evrei 12:15). Poate mai păstrăm amărăciu-
ne faţă de cineva în loc să-1 iertăm şi să ne împăcăm. Poate că în locul prieteniei şi
păcii lăuntrice au intrat cearta şi neliniştea. Dacă nutrim resentimente faţă de Dum-
nezeu sau faţă de oameni, aceasta lucrează în sufletele noastre ca o buruiană respin-
gătoare.
64

3.	CONŞTIINŢA TOCITĂ (l.Corinteni 11:28-29). Dacă ne judecăm păcatul în
viaţa noastră, îl va judeca Dumnezeu pentru noi (1 .Corinteni 11:31). El ne va pedep-
si, ca să avem parte de sfinţenia Sa (Evrei 12:10). Ar trebui să fim mereu sensibili
faţă de Dumnezeu şi faţă de pretenţia Lui la viaţa noastră şi la comportarea noastră.
Dacă ai păcătuit, atunci nu mai aştepta multă vreme, ci vino imediat la Dumnezeu.
4.	GÎNDIRE LUMEASCĂ (Tit 2:12). Sistemul de valori, norme morale, putere,
mîndrie şi ambiţie al acestei lumi nu are nimic de a face cu Isus Cristos. De aceea
n-ar trebui nici noi să avem de-a face ceva cu ele (loan 17:14). Biblia ne spune să
renunţăm la poftele lumeşti şi să ducem o viaţă în temere de Dumnezeu. Dorinţa de
a aduna bogăţii aparţine sistemului acestei lumi şi duce la ruină (l.Timotei 6:9). Da-
că iubim sistemul lumesc şi nu recunoaştem urîţenia şi caracterul lui trecător, a-
tunci suntem neascultători de Dumnezeu (l.Ioan 2:15-17). Dacă ne petrecem mult
timp cu activităţi lumeşti, şi acesta este un semn de pericol.
. 5. NEFRECVENTAREA ADUNĂRILOR BISERICII (Evrei 10:25). Dacă îl iu-
bim pe Isus, atunci îi iubim şi pe copiii Lui. Dacă îi iubim pe copiii Lui, am vrea să
petrecem timp cu ei. Oamenii pot să fie departe de Dumnezeu, chiar dacă frecven-
tează serviciile religioase. Dar este un semn rău dacă L-am părăsit pe Dumnezeu şi
am ajuns la punctul de a nu mai merge la adunare. Isus Cristos avea obiceiul de a fi
la sinagogă în zilele de sabat (Luca 4:16). Nu este scris nicăieri că El a folosit scuza
că nu era nevoie să meargă la sinagogă pentru a avea comuniune cu Dumnezeu.
6. NECREDINŢA (Marcu 16:14). Dacă nu credem ce a spus Dumnezeu, sau din
cauza inimii noastre împietrite nu mai vrem s-o primim, suntem pe drept mustraţi
de El. El a pus adesea întrebarea: „Unde vă este credinţa?" (Luca 8:25). Neasculta-
rea clară faţă de Dumnezeu - cînd de exemplu cineva se căsătoreşte cu un necredin-
cios (2.Corinteni 6:14) - este o dovadă de necredinţă.
Alte simptome includ: neglijarea „timpului liniştit", cînd citim Biblia şi ne ru-
găm, sau împotrivirea de a mărturisi public în faţa celorlalţi oameni pe Isus Cristos,
sau faptul că nu suntem gata de sacrificiu. Imaturitatea şi felul de a fi lumesc duc
repede la înstrăinarea de Dumnezeu (l.Corinteni 3:1-3).
Urmările unei comuniuni întrerupte
Dacă am înţeles deosebirea între legătura de înrudire şi comuniune, nu mai tre-
buie să ne fie teamă că întreruperea comuniunii noastre cu Dumnezeu ar putea duce
la pierderea salvării noastre. Noi nu venim la judecată din cauza păcatelor noastre,
pentru că prin sacrificiul lui Isus Cristos pe care 1-a înfăptuit pentru noi o dată pen-
tru totdeauna la cruce (Evrei 10:10) suntem puşi deoparte. Noi nu venim la judeca-
tă din cauza păcatelor noastre, pentru că am trecut din moarte la viaţă (loan 5:24).
Dacă acesta e cazul, ar putea cineva să spună, de ce să nu ne bucurăm în acelaşi timp
atît de salvare, cît şi de lume? De ce să ne îngrijorăm despre păcate, dacă Isus le-a
plătit deja? Să ne ferească Dumnezeu de asemenea gînduri (Romani 6:1-2)! Ele ara-
tă că nu înţelegem eternitatea şi iubirea lui Dumnezeu. Urmările unei comuniuni în-
trerupte prin păcat pot face pe cineva să tremure!
1. PENTRU TINE. O urmare este posibilitatea ca mărturia ta să fie ruinată. Ne-
creştinii se vor purta cu mărturia ta aşa cum se poartă cineva cu sarea care nu mai e
de nici un folos (Matei 5:13). Poate că ajungi în nevoi emoţionale, sau te îmbolnă-
65"

veşti, sau chiar mori (l.Corinteni 11:30). Poţi să pierzi ocazii pentru servire. Poţi să
pierzi bucuria salvării (Psalm 51:14). Sfînta Scriptură nu mai e vie pentru tine. Te
rogi, dar Dumnezeu nu aude (Psalm 66:18). Cerul devine pentru tine de aramă.
Chiar şi comuniunea cu ceilalţi credincioşi nu mai e aceeaşi. Chiar micile bucurii
ale vieţii nu vor mai fi o satisfacţie pentru tine. în eternitate nu vei primi nici o răs-
plată, pentru că ţi-ai clădit viaţa numai cu lemn, fin şi trestie (l.Corinteni 3:12-15).
Poţi să suferi naufragiu la ţărmul vieţii (l.Timotei 1:19).       .
2.	PENTRU CEILALŢI. Pentru alţi creştini vei fi o piatră de poticnire, mai ales
cînd ai fost pentru mulţi un model (Romani 14:13). Poţi să dai celor nesalvaţi prile-
jul de a-1 respinge pe Cristos din cauză că ai devenit unul dintre „făţarnicii din bise-
rică". Poţi să produci pierderea vieţii eterne a cuiva apropiat ţie (2.Samuel 12:14)
sau a acelora care se află în răspunderea ta (1.Cronici 21:14,17).
3.	PENTRU DUMNEZEU. Numele lui Cristos va fi defăimat din cauza ta (l.Ti-
motei 5:14). Cei neconvertiţi îşi vor bate joc de Domnul din cauza comportării celor
care pretind că-L urmează (2.Samuel 12:14). Viaţa ta căldicică dovedeşte că nu eşti
predat Celui binecuvîntat care te-a iubit şi S-a dat pe Sine pentru tine. El nu înseam-
nă nimic pentru tine.
Mai poţi spune acum că nu mai contează nimic în viaţă de vreme ce eşti salvat?
Remedierea comuniunii întrerupte
Dacă a survenit starea groaznică de îndepărtare de Dumnezeu, El nu ne lasă să
cădem pradă disperării. Totuşi, Satan ne poate ispiti să renunţăm. în cartea sa The-
re's a Way Back to God (Există un drum înapoi la Dumnezeu), William MacDonald
descrie astfel vocea destinului: „Degeaba. N-are nici un rost să mai încerci. Puteai
să renunţi de la început. Tot ce poţi să faci este să te supui inevitabilului. în plus, nu
mai poate fi oricum ca înainte... Ţi-ai pierdut şansa la Dumnezeu prin păcat. Ai mers
prea departe. Acum nu mai este întoarcere".1 Asemenea şoapte contrazic Sfînta
Scriptură pentru un copil al lui Dumnezeu. în primul rînd, trebuie să ne ţinem tare
de faptul că nimic nu ne" poate despărţi de iubirea lui Dumnezeu (Romani 8:39). Nu
vom fi izgoniţi niciodată din familia lui Dumnezeu din cauza purtării rele (loan 10:
28). în al doilea rînd, Dumnezeu este Marele Păstor al oilor care va căuta totdeau-
na pe cele care s-au rătăcit (Luca 15:4). Dumnezeu 1-a căutat pe Adam cînd acesta
încă tot încerca să se ascundă de El (Geneza 3:8-9). El este Dumnezeul restabilirii.
El 1-a izgonit pe Adam şi 1-a restabilit. El 1-a găsit pe David, S-a îngrijit de el
(2.Samuel 12:13) şi i-a dat o bucurie durabilă, pe care o regăsim în Psalmi - spre
mîngîierea noastră - (Psalm 32:1-2). El 1-a adus înapoi şi pe Petru în comuniune cu
El şi a anulat tripla lepădare printr-o triplă mărturisire (loan 21:15-17).
Cum poate fi refăcută o comuniune întreruptă cu Dumnezeu? începem acolo un-
de am apucat-o în direcţia greşită. Ne mărturisim păcatele şi ne întoarcem de la ele
(Proverbe 28:13). Dumnezeu nu va dispreţul un duh zdrobit (Psalm 51:19; Isaia 57:
15). Ne pocăim şi ne comportăm ca la începutul vieţii noastre de creştin (Apocalipsa
2:5). Apoi trebuie să aducem rod în acord cu pocăinţa pe care o arătăm (Matei 3:8).
Mărturisirile care nu duc la întoarcerea noastră de la păcat şi la schimbarea vieţii
noastre sunt vorbe goale. Trebuie să ne luptăm împotriva păcatului, şi anume să-1
stîrpim din rădăcină. Trebuie să strigăm la Dumnezeu cu o inimă sinceră, ca David
66

în Psalmul 51.
Putem să fim siguri că Dumnezeu ne va ierta? Aici trebuie pur şi simplu să cre-
dem în Cuvîntul Său. El va fi îndurător şi ne va ierta total (Isaia 55:7). El ne va lega
şi ne va vindeca rănile (Osea 6:1). Dumnezeu luptă împotriva păcatului, şi dacă El
1-a iertat, atunci chestiunea este rezolvată. Se poate ca noi să mai avem de suferit
diferite urmări, ca de exemplu datorii, legături greşite sau o sănătate ruinată. Dar cu
Dumnezeu putem avea iarăşi o comuniune minunată. El ne iubeşte. El e comoara
noastră scumpă pe care am pierdut-o cu atîta uşurinţă şi pe care am recîştigat-o atît
de greu. Cei care se tem că au comis „păcatul de neiertat" (Matei 12:22-32) ar tre-
bui să studieze cu atenţie cuvintele lui Isus. Teama larg răspîndită de acest păcat e
mai mare la cei care cunosc cel mai puţin ce este el. Oamenii răi de pe vremea
Domnului Isus au spus că minunile lui Isus au fost făcute prin puterea lui Satan şi
nu prin puterea lui Dumnezeu. Refuzul lor încăpăţînat de a crede că aceste lucrări
vin de la Dumnezeu şi jignirea adusă Duhului au fost faptele unor oameni nelegiuiţi,
atei, nu credincioşi.
Angajament pentru o comuniune neîntreruptă
Posibilitatea de a învinge înstrăinarea de Dumnezeu n-ar trebui să ne facă să cre-
dem că există totdeauna la dispoziţie un remediu simplu. Dacă ne-am îndepărtat de
Dumnezeu şi ne-am întors la El, ar trebui să fi învăţat atîta lucru ca să nu mai rupem
în viitor comuniunea cu Dumnezeu. Dacă ai căzut în păcat în domenii importante
ale vieţii tale şi apoi te-ai pocăit, este mai puţin probabil ca să te îndepărtezi aici încă
o data de Domnul. Dar cine stă, să ia seama să nu cadă (l.Corinteni 10:12). Trebuie
să învăţăm să urîm păcatul, pentru că el L-a făcut pe Domnul Isus să sufere, a rui-
nat vieţile a milioane de oameni în nenorocire şi a dus pe mulţi în iad. E nevoie să
avem o teamă sănătoasă de Dumnezeu, care nu se va juca cu sfinţenia Lui sau nu va
lua graţia Sa divină ca ceva de la sine înţeles. Trebuie să învăţăm să rămînem în
Cristos şi să revendicăm zilnic resursele spirituale care ne sunt date în El. Trebuie
să învăţăm zi de zi să rămînem lîngă Dumnezeu şi să ştim că atunci şi Ei va rămîne
Ungă noi (Iacov 4:8). Putem spera că Dumnezeu va aduce înapoi „anii pe care i-au
mîncaUăcustele" (Ioel 2:25), adică zilele preţioase care au fost irosite şi nefolosite
pentru împărăţia lui Dumnezeu. Vom primi atunci o nouă viziune pentru viaţa noas-
tră şi vom vrea să trăim zilnic spre gloria Aceluia care ne-a iubit aşa de mult şi S-a
adus ca sacrificiu pentru noi.
1. William MacDonald, There's a Way Back to God (Kansas City, Kan.: Walterick
Publishers, 1967), pag. 19
67

întrebări la lecţia 12
îndepărtarea de Domnul
1.	Cum se arată în următoarele versete că cineva este un creştin adevărat?
Romani 10:9-10; l.Ioan 2:4-5; 5:2-3; 3:7; 3:8-10; 3:14; Iacov 2:14-26; Efeseni
2:10; Galateni 5:19-21; 5:22-24
De ce e important să constatăm dacă cineva este de fapt creştin înainte de a-i re-
proşa că s-a întrerupt comuniunea lui cu Dumnezeu?
2.	Constată pe baza următoarelor versete care sunt motivele pentru o întrerupere
a comuniunii cu Dumnezeu. Aplică aceste versete şi la situaţia actuală.
Osea 11:2-7; Ieremia2:i3; 5:6-7; l.Ioan 2:15-16
3.	Ce 1-a făcut pe David să se întoarcă de la Dumnezeu (2.Samuei 11:1-4)?
4.	Ce face cineva în mod normal cînd a păcătuit şi nu se pocăieşte imediat
(2.Samuel 11:5-17; Proverbe 25:5-6)? Ce metodă foloseşte adesea Dumnezeu ca să
îndrepte iarăşi asupra Sa atenţia cuiva care s-a depărtat de El (2.Samuel 12:1-7)?
5.	Notează pe baza următoarelor versete o scurtă definiţie a „mărturisirii" (păca-
telor) (Psalm 32:5; 38:10; 66:18; Proverbe 28:13). Cum ai aplicat aceste principii în
propria ta viaţă?
6.	Ce paşi a făcut David ca să se întoarcă la Dumnezeu (Psalm 51:1-12)?
înşiră separat paşii.
7.	Unii oameni cred că un creştin poate păcătui fără ca lucrul acesta să-i dăuneze
sau să fie un dezavantaj pentru el. Ce 1-a costat pe David păcatul lui?
Psalm 51:14; 2.Samuel 12:14a; 2.Samuel 12:10,14b; l.Cronici 22:8
8.	Ce se poate întîmpla cuiva care nu-şi mărturiseşte păcatul şi nu se întoarce de
lael(l.Corinteni5:3-5)?
9.	Dacă ne pocăim sincer, pe baza promisiunii Sale, Dumnezeu va reface iarăşi
„anii pe care i-au mîncat lăcustele" (Ioel 2:25). în ce măsură ilustrează versetele
următoare acest principiu în viaţa lui David? Psalm 51:12-13; Matei 1:1,6,16;
l.Cronici 22:9-10a
10.	Ce te-a ajutat pînă acum să revii pe calea cea dreaptă? Ce „măsuri profilac-
tice" sunt arătate în următoarele versete? Matei 18:21-35; Romani 12:9b; 13:14;
14:22-23.
68

Lecţia 13
Revenirea lui Cristos
Revenirea lui Cristos va însemna sfîrşitul logic şi inevitabil al istoriei lumii. Cre-
atorul, care a permis revolta împotriva Sa, va „smulge din împărăţia Lui toate lucru-
rile care sunt pricină de păcătuire" (Matei 13:41). Dumnezeu, care L-a dat pe Fiul
Său ca să răscumpere omul păcătos, şi apoi a trebuit să vadă cum a suferit moartea
ruşinoasă pe cruce, Se va îngriji ca Fiul Său să fie glorificat în locul unde a fost cînd-
va respins. Domnul Isus Cristos va reveni. El a promis discipolilor Săi: „Mă voi în-
toarce" (loan 14:3). El va veni cu putere mare şi cu glorie (Marcu 13:26). Va veni
într-o zi şi o oră care sunt necunoscute oamenilor (Matei 25:13). Această prezicere
a lui Isus se va împlini la fel de sigur cum s-a împlinit şi prezicerea învierii Sale.
Prima venire a lui Isus s-a împlinit literal în fiecare amănunt de la naşterea pînă
la moartea Lui. Acelaşi lucru va caracteriza şi cea de a doua Sa venire. Fapte 1:11
arată foarte clar: „Acest Isus, care S-a înălţat la cer din mijlocul vostru, va veni în
acelaşi fel cum L-aţi văzut mergînd la cer", au spus îngerii, cînd Isus S-a înălţat vizi-
bil şi fizic la cer. La revenirea Sa nu va fi vorba de un alt Isus, sau de un Isus spiri-
tual sau nevăzut. El va fi Acelaşi Isus care va reveni în persoană pe acest pămînt.
Copiii lui Dumnezeu se bucură de aceasta, necredincioşii tremură. Ultima rugăciune
din Biblie exprimă această aşteptare: „Vino, Doamne Isuse!" (Apocalipsa 22:20).
De ce trebuie Isus Cristos să revină? El trebuie să împlinească Scripturile vechi-
testamentale care promit un Mesia ce domneşte pe pămînt. Cînd Isus a trăit pe pă-
mînt, mulţi contemporani de-ai Lui au fost uimiţi că El nu a luat puterea din mîinile
romanilor şi nu a înfiinţat regatul mesianic aşa cum se aşteptau. Profeţii au scris că
El urma să domnească în Ierusalim (Isaia 24:23), că va supune naţiunile sub picioa-
rele Israelului (Psalm 47:4), că va face ca Israelul să domine (Zaharia 8:23), că va
conduce lumea (Psalm 2:6-8; 110:1-3) şi că va întemeia pentru totdeauna tronul Re-
gatului Său (2.Samuel 7:13). învăţătorii Legii de pe vremea lui Isus nu ştiau că Ve-
chiul Testament a profeţit două veniri ale lui Isus, nu numai una. Mai întîi, El va
veni ca un Mesia care suferă şi care trebuie să moară pentru păcatele poporului Său.
Mai tîrziu, El va veni ca un Mesia ce domneşte. Discipolii se gîndeau la această pro-
feţie cînd L-au întrebat cu puţin timp înainte de înălţarea Lui la cer: „Doamne, în
vremea aceasta ai de gînd să aşezi din nou împărăţia [regatul] lui Israel?" (Fapte
1:6). Isus le-a răspuns că acest eveniment va avea loc în viitor.
Evenimente viitoare distincte se contopesc adesea în Biblie în ceea ce se numeşte
„perspectivă profetică". Cînd se privesc din depărtare nişte vîrfuri de munte, se pare
că ele sunt foarte aproape unul de altul. în acelaşi fel se crede că evenimente pro-
feţite stau foarte aproape unul de altul. în Isaia 61:1-2 avem un asemenea exemplu.
Acolo apar laolaltă prima şi a doua venire a lui Isus, fără ca să se ştie că aceste două
evenimente sunt la distanţă în timp unul de altul. Cînd Isus citeşte acest pasaj şi Se
opreşte la un punct hotărîtor (Luca 4:18-21), vedem unde se termină prima venire şi
că venirea a doua este încă în viitor. De aceea, cînd e vorba de profeţie, trebuie să
se studieze foarte atent Biblia. Nici nu este de mirare că există concepţii diferite
printre credincioşi despre ordinea exactă a unor evenimente viitoare. în cele ce ur-
69

mează ne vom ocupa în primul rînd cu scopurile revenirii lui Isus. Acestea sunt:
luarea la Sine a Bisericii Sale, stăpînirea Sa asupra pămîntului şi reînnoirea tuturor
lucrurilor. Vezi anexa D pentru mai multe detalii.
Cristos vine ca să-Şi ia Biserica la Sine
1.	REVENIREA LUI CRISTOS PENTRU BISERICĂ. Printre mai mulţi termeni
simbolici pentru Biserica lui Cristos, deci toţi cei care au fost născuţi din nou prin
Duhul şi cred în Isus Cristos, este şi acela de Mireasă a lui Cristos (Apocalipsa 21:
9). Salvatorul nostru este marele Mire (Matei 9:15; 25:1-6). El va reveni să-Şi ia la
Sine Mireasa, care e asemănată cu o fecioară curată (2.Corinteni 11:2). Este de la si-
ne înţeles că Mireasa e adusă în întregime la Mirele ei - Biserica este o unitate in-
divizibilă, care îi include pe cei vii şi morţi în Cristos (l.Corinteni 15). De aceea,
Isus va veni să-i răpească pe cei vii de pe pămînt şi concomitent să-i învie pe credin-
cioşii morţi (l.Tesaloniceni 4:14-17). Acest eveniment e numit „Răpire" - credin-
cioşii sunt răpiţi „în nori, ca să-L întîmpine pe Domnul" (v.17). Isus Cristos Se în-
toarce aici pe pămînt pentru copiii Săi, nu pentru toţi oamenii. Credincioşii sunt ră-
piţi de pe pămînt şi-L întîmpină pe Domnul în nori. Isus nu Se va întoarce încă pe
pămînt. Aceasta se va întîmpla „într-o clipă, într-o clipeală din ochi" (l.Corinteni
15:52). Credincioşii care trăiesc pe pămînt vor dispărea brusc. Isus Cristos îi va pri-
mi (loan 14:1-3). Credincioşii vor dobîndi un trup nou şi glorificat, care corespunde
cerului (2.Corinteni 5:1-4; Filipeni 3:21). în Vechiul Testament, această răpire în cer
a credincioşilor nu este amintită; totuşi, învierea dintre cei morţi era cunoscută. De
aceea este considerată Răpirea în Noul Testament ca mister (l.Corinteni 15:51).
2.	SCAUNUL DE JUDECATĂ AL LUI CRISTOS. După răpirea Bisericii ur-
mează Scaunul de Judecată al lui Cristos (Luca 14:4; l.Corinteni 4:5; 2.Timotei 4:8;
Apocalipsa 22:12). Este adevărat că salvarea prin sîngele lui Cristos îi scapă pe toţi
credincioşii de condamnarea datorată păcatului (Romani 8:1; loan 5:24; Evrei 10:
17). Aceste păcate au fost plătite complet. Totuşi, Scriptura afirmă limpede că viaţa
şi lucrarea noastră pentru Cristos vor fi evaluate (l.Corinteni 3:11-15). Această
evaluare duce la răsplată eternă sau la pierdere eternă a răsplăţii. Această evaluare
are loc înaintea Scaunului de Judecată al lui Cristos (2.Corinteni 5:10; Romani 14:
10). Expresia „Scaun de Judecată" se referă la platforma ridicată folosită în vre-
murile biblice de către un magistrat sau judecător pentru darea unei sentinţe (Fapte
18:16). Dumnezeu nu este nedrept să uite lucrarea de iubire pe care am facut-o pen-
tru El. De aceea, Dumnezeu va împărţi răsplăţi („cununi") (l.Tesaloniceni 2:19;
Iacov 1:12; 2.Timotei 4:8; l.Petru 5:4).
3.	OSPĂŢUL DE NUNTĂ A MIELULUI. La multe popoare este obiceiul să se
facă un ospăţ după cununie. Aşa va fi şi la Isus Cristos, Mirele ceresc, şi Mireasa
Lui (Apocalipsa 19:7-9). Nunta are loc în cer, după ce sunt împărţite răsplăţile, iar
„Mireasa" a primit haine noi, care sunt faptele ei bune (Apocalipsa 19:8). Unii sunt
de părere că nunta va avea loc de abia atunci cînd Biserica este iarăşi pe pămînt; se
argumentează cu parabolele care relatează despre asemenea sărbători (Matei 22:1-
14; 25:1-13; Luca 14:16-24). Aici trebuie să spunem că nu ar trebui să sprijinim
doctrina pe amănunte din parabole. Nunta este pregătită în primul rînd pentru Mi-
reasa Mielului, chiar dacă pot fi invitaţi la sărbătoare şi alţii ca prieteni şi martori.
70

Cristos vine ca să domnească pe pămînt
1.	VREMEA STRÎMTORĂRII PE PĂMÎNT. Cuvîntul „strîmtorare" (sau tribu-
laţie) are sensul de suferinţă, nelinişte şi necazuri [cuvîntul grec thlipsis înseamnă
presiune, strîmtorare]. Cei mai mulţi oameni, inclusiv credincioşii, şi-au avut partea
de aceasta în viaţa lor. Dar va exista o vreme de necaz, de persecuţie şi de dezastre
cum nu s-a văzut, nici nu va mai vedea în istoria lumii. Această perioadă este des-
crisă în Biblie ca „marea strîmtorare [marea tribulaţie, necazul cel mare]". Dacă
această perioadă nu ar fi scurtată, întreaga omenire ar fi exterminată (Matei 24:21-
22; Marcu 13:19-20; Apocalipsa 3:10; 7:14). Va urma o judecată mondială timp de
şapte ani. Această perioadă este împărţită în două perioade aproximativ de aceeaşi
lungime. Aceste jumătăţi sunt enumerate sub diverse denumiri: 42 luni (Apocalipsa
11:2; 13:5), 1260 de zile (Apocalipsa 11:3), o vreme şi vremuri şi o jumătate de vre-
me (Daniel 7:25; 12:27; Apocalipsa 12:14). în renumita profeţie a lui Daniel despre
cele şaptezeci de săptămîni, acest timp este arătat cu o „săptămînă de ani" (o săptă-
mînă corespunde la şapte ani) (Daniel 9:24-27). Această profeţie, în ce priveşte pri-
mele 69 de săptămîni de ani, s-a împlinit deja; ea începe cu decretul de construire a
Ierusalimului şi durează pînă în anul în care a murit Mesia (după numărătoarea evre-
iască, o perioadă de 483 ani de cîte 360 zile). în punctul central al ultimei săptămîni
stă tot aceeaşi naţiune, „poporul lui Daniel", adică Israelul. De aceea, această peri-
oadă este numită ca „vremea necazului lui Iacov" (Ieremia 30:7).
Atît în Vechiul, cît şi în Noul Testament se arată tot mereu caracterul distrugător
al acestei perioade. Pămîntul este pustiit (Isaia 24:1,3,6,19-21; 26:20-21); soarele se
va întuneca şi luna se va face ca sîngele (Ioel 3:4; Apocalipsa 6:12); există necaz,
strîmtorare, pustiire, nimicire şi întunecime (Ţefania 1:15); Israelul este pedepsit de
Dumnezeu din cauza idolatriei lui (Ţefania 1:4); Dumnezeu îl va curaţi şi salva pe
poporul Său (Ţefania 3:9-13) şi va pedepsi toate popoarele care luptă împotriva
Israelului (Ţefania 3:8; Obadia 15-17; Ioel 4:16-17). Pedepsele judecăţii descrise în
Apocalipsa prin pecete (sigilii), trîmbiţe şi potire (cupe) sunt îndreptate împotriva
oamenilor care L-au respins pe Miel şi încearcă să scape de mînia lui Dumnezeu
(Apocalipsa 6:15-17). în cele din urmă are loc marea bătălie de la Armaghedon
(Apocalipsa 16:16), la care iau parte şi Anticristul (cunoscut ca ,3estia", „Fiara") şi
„profetul fals", care au fost energizaţi de dragon sau balaur, Satan (Apocalipsa 16:
13); 13:1-18). Sistemul religios şi economic fals, cunoscut sub numele codificat de
,3abilon", este nimicit (Apocalipsa 17-18). Satan va fi activ în această perioadă, în
special împotriva Israelului şi a sfinţilor lui Dumnezeu (Apocalipsa 12:12-17; 13:7).
Judecata teribilă are la bază mînia Dumnezeului Atotputernic asupra unei lumi rele,
care îl respinge pe Fiul Său (Apocalipsa 6:16-19; 11:18; 14:10,19; 15:1-7). Scopul
general al acestei perioade este ultima chemare pentru popoarele lumii să se pocă-
iască de păcatele lor. Totuşi, scopul specific este ca Israelul să fie pregătit pentru
venirea publică a lui Mesia, cînd El va fi jelit de naţiunea care L-a străpuns şi L-a
respins (Zaharia 12:10).
2.	REVENIREA LUI CRISTOS CU BISERICA. Unde se află Biserica lui Isus
în timpul perioadei descrisă mai sus? Mireasa a fost păzită de această vreme de jude-
cată care a venit peste tot pămîntul (Apocalipsa 3:10). Dumnezeu nu Şi-a destinat
Biserica la mînie (l.Tesaloniceni 5:9), iar perioada Strîmtorării este ora marii Sale
71

mînii asupra pămîntului. La sfîrşitul celor şapte ani de strîmtorare, Domnul Isus va
reveni pe pămînt într-un mod vizibil şi spectaculos pe nori (Matei 24:26-30). Mirea-
sa Lui II va urma (Iuda 14; 1 .Tesaloniceni 3:13), ca şi îngerii lui Dumnezeu (2.Tesa-
loniceni 1:7). Picioarele Lui vor atinge pămîntul chiar în locul unde S-a înălţat la
cer: pe muntele Măslinilor (Zahana 14:4). Cine refuză Evanghelia va fi judecat
(2.Tesaloniceni 1:8-9). El îl va învinge pe Anticrist (2.Tesaloniceni 2:8). Atît Bestia,
cît şi profetul fals vor fi aruncaţi în lacul de foc (Apocalipsa 19:20-21). Satan va fi
legat în Abis pentru următoarea mie de ani (Apocalipsa 20:2-3). Israelul va fi salvat
(Romani 11:25-27; Fapte 15:16; Zaharia 14:1-20; 12:7-9). Dumnezeu va judeca na-
ţiunile, în special pe baza modului cum s-au purtat ele cu „fraţii lui Cristos" (Matei
25:31-46). O parte a omenirii va fi îndepărtată de pe pămînt (Luca 17:34-37), ca să
fie adusă în faţa judecăţii. Isus spune că aceşti oameni vor ajunge într-un loc unde
sunt vulturi (v.37). Martirii din Strîmtorare (Tribulaţie) vor învia (Apocalipsa 20:4-
5). Sfinţii din Vechiul Testament vor învia ^Daniel 12:1-2).
3. ÎNTEMEIEREA REGATULUI PĂMINTESC. Regatul (împărăţia) lui Dum-
nezeu, respectiv a lui Isus Cristos, există acolo unde stăpîneşte El şi este recunoscut
ca Domnitor. Noi putem intra în acest Regat prin primirea lui Cristos ca Domn şi
Salvator, şi Rege legitim, şi prin naşterea din nou în familia lui Dumnezeu (loan 3:3-
5). în acest mod putem deveni o parte din Regatul Său etern peste care a domnit deja
dintotdeauna (Psalm 10:16; 29:10; Ieremia 10:10; Plîngeri 5:19). Dar regatul aces-
tei lumi trebuie să devină în viitor Regatul lui Cristos, astfel ca El să domnească
peste pămînt (Apocalipsa 11:15; Zaharia 14:9). El îşi va demonstra pe pămînt, unde
a fost odată respins, guvernarea perfectă. Această perioadă de guvernare va dura
1000 de ani (Apocalipsa 20:2-6). Această perioadă de 1000 de ani este adesea numi-
tă „mileniu", după expresia latinească pentru „1000 de ani". în Vechiul Testament
găsim multe versete care descriu această perioadă şi facem bine dacă înţelegem
aceste pasaje în mod literal şi nu simbolic, astfel încît în final să nu mai aibă nici un
sens. Următoarele stări vor fi înfăptuite pe pămînt: războaiele vor înceta şi armele
vor fi transformate în unelte agricole (Mica 4:3-4; Isaia 2:4); pămîntul va fi plin de
cunoaşterea Domnului ca apele care acoperă fundul mării (Habacuc 2:14; Isaia 11:
9); nu va mai fi suferinţă (Isaia 25:8); în toate locurile va domni permanent bucuria
(Isaia 51:11; Ieremia 31:12); chiar şi în regnul animal nu va mai fi violenţă (Isaia
65:25); un om de o sută de ani va fi considerat tînăr (Isaia 65:20).
Isus Cristos este de drept Regele evreilor şi va domni pe pămînt peste ei. Israelul
va ocupa ţara promisă lui de la Nil pînă la Eufrat (Geneza 15:18; Ezechiel 36:28;
37:25-28) şi va trăi sub stăpînirea Domnului lui ca popor sfînt. Israelul va fi o bine-
cuvîntare pentru naţiuni şi va avea supremaţia asupra lor (Zaharia 8:13,22-23; Ro-
mani 11:12-15). Ierusalim va fi capitala lumii (Isaia 2:2-3; Ieremia 3:17). Lumea va
veni la Ierusalim ca să-şi prezinte Domnului omagiile (Zaharia 14:16-21). Acesta va
stăpîni naţiunile cu un toiag de fier, adică cu o stricteţe absolută (Apocalipsa 19:15).
Dominarea Lui va fi mondială. Cei drepţi vor înflori (Psalm 72:7-11). Ierusalimul
ceresc, asociat cu Biserica, va pluti peste pămînt (Apocalipsa 21:1-2). Templul va fi
iarăşi clădit pe pămînt (Ezechiel 40:1-46:24). întreaga creaţie va fi scăpată de de-
pravarea produsă prin păcat şi va fi minunat de frumoasă (Romani 8:19,21).
72

Cristos va înnoi toate lucrurile
1.	ULTIMA REVOLTĂ PE PĂMÎNT ŞI JUDECATA. Este greu de înţeles cum
ar mai p iţea să mai ia naşi ere încă o dată păcat şi revoltă în inimile oamenilor în
condiţiile ideale arătate mai sus. Totuşi, Dumnezeu va dovedi încă o dată în timpul
perioade, mileniului că inima omului este înşelătoare şi stricată (Ieremia 17:9).
Dumnezeu va îngădui ca oamenii care s-au născut în timpul mileniului şi nu şi-au
supus inima lui Cristos Regele să se abată de la El. Duşmanul de moarte al lui Dum-
nezeu va fi dezlegat temporar din abis ca să-i ajute: „Cînd se vor împlini cei o mie
de ani, Satan va fi dezlegat şi va ieşi din temniţa lui, ca să înşele Neamurile care sunt
în cele patru colţuri ale pămîntului, pe Gog şi pe Magog, ca să-i adune pentru război.
Numărul lor va fi ca nisipul mării. Şi ei s-au suit pe faţa pămîntului şi au înconjurat
tabăra sfinţilor şi cetatea preaiubită. Dar din cer s-a pogorît un foc care i-a mistuit.
Şi diavolul care-i înşela a fost aruncat în iazul de foc şi de pucioasă, unde este fiara
şi prorocul mincinos. Şi vor fi munciţi zi şi noapte în vecii vecilor" (Apocalipsa
20:7-10). Acest eveniment înspăimîntător arată că Dumnezeu va judeca în cele din
urmă pe cei răi, că nu vor fi toţi salvaţi şi că nu va înceta niciodată pedeapsa eternă.
2.	JUDECATA ÎNAINTEA MARELUI TRON ALB. Oamenii nenăscuţi din nou
ajung îndată după moartea lor într-un loc de chin (Luca 16:22-24), după cum şi cei
drepţi ajung imediat după moartea lor în prezenţa Domnului (2.Corinteni 5:6-8).
Soarta noastră eternă depinde de ceea ce am făcut cu Isus Cristos şi cu Evanghelia
(loan 3:18). Cei drepţi nu vor fi condamnaţi din cauza păcatelor lor (loan 5:24). Cei
răi vin după moarte la judecată (Evrei 9:27). Această judecată este descrisă în Apo-
calipsa 20:11-15 şi are loc după ultima revoltă de pe pămînt. Cei al căror nume nu
va fi găsit în Cartea Vieţii sunt citaţi înaintea „marelui tron alb" ca să fie judecaţi de
Dumnezeu. Toate păcatele pe care le-au comis de la naştere pînă la moarte şi care
sunt scrise în cărţile lui Dumnezeu le vor fi puse înaintea ochilor. Apoi, aceşti
oameni vor fi aruncaţi în lacul de foc; aceasta se numeşte în Biblie „moartea a doua".
Aceasta ar trebui să-1 facă să tremure pe oricine nu este creştin.
3.	STAREA ETERNĂ. Sfinta Scriptură nu zugrăveşte numai această stare tristă
pe care tocmai am amintit-o, ci vorbeşte acum şi de un cer nou şi un pămînt nou
(Apocalipsa 21:1; 2.Petru 3:13; Isaia 65:17; 66:22). Pămîntul, aşa cum îl cunoaştem
noi, va trece împreună cu resturile (urmele) păcatului (Matei 24:35; Evrei 1:10-12).
Cristos va supune totul Tatălui (l.Corinteni 15:24-28). în această împărăţie eternă a
lui Dumnezeu va domni pentru totdeauna dreptitudinea [conformarea cu standardul
divin]. Dumnezeu a promis Israelului că va dăinui etern ca popor şi că va locui în
ţara lui. Aceasta necesită pentru împlinire un pămînt etern. (Promisiunile care se re-
feră la Biserica lui Isus vorbesc despre cer.) Pasajul din Apocalipsa 21:9-22:7 este
controversat; nu se spune clar dacă aceste versete descriu Ierusalimul ceresc în tim-
pul domniei de 1000 de ani sau în starea eternă. Un lucru este clar: starea care e
descrisă acolo nu va înceta niciodată. Dumnezeu va locui îmmijlocul poporului Său.
Deşi frumuseţea acestei stări este zugrăvită cu cuvinte omeneşti, splendoarea ei va
întrece evident orice imaginaţie omenească. Aici, în Noul Ierusalim, Dumnezeu va
locui în mijlocul poporului Său.
73

Concluzie
Oricine crede în Isus Cristos ar trebui să-şi ducă viaţa scurtă de pe acest pămînt
în lumina realităţilor perspectivei eterne subliniate mai sus. Este un semn de necre-
dinţă cînd trăim pentru aici şi acum şi nu pentru Cristos şi pentru valorile eternităţii.
De aceea, revenirea lui Isus Cristos este ţinută înaintea credincioşilor tot mereu ca
imbold de a trăi (Tit 2:12-13; Iuda 20-21). Creştinii au fost îndemnaţi de la început
să aştepte revenirea lui Isus Cristos ca ceva ce putea surveni în orice clipă (l.Corin-
teni 1:7; Filipeni 3:20; 4:5; 1 .Tesaloniceni 1:10; Iacov 5:8; 2.Timotei 4:8; l.Ioan
2:28; Apocalipsa 3:3). în ultima rugăciune a Bibliei, Domnul Isus este rugat să revi-
nă curînd (Apocalipsa 22:20). Isus a pus odată întrebarea: „Dar cînd va veni Fiul
omului, va găsi El credinţă pe pămînt?" (Luca 18:8). Te va găsi El trăind viaţa la
care te-a chemat şi aşteptînd cu nerăbdare revenirea Lui?
întrebări la lecţia 13
Revenirea lui Isus Cristos
1.	Prima venire a lui Isus se referă la cei 33 de ani în care a trăit şi a umblat pe
acest pămint. „A doua venire" a lui Isus se referă la revenirea Sa. în Sfînta Scriptură,
aceste două evenimente sunt adesea văzute împreună. Fă deosebire între aceste două
evenimente în următoarele pasaje: Psalm 34:15-16; Isaia 9:6-7; Isaia 52:14-15; Isaia
61:1-2; Mica 5:1-3; Zaharia 9:9-11; Luca 1:31-33; Evrei 9:26,28 .
2.	Care este unul din motivele pentru care Isus S-a înălţat la cer? (loan 14:2)? Ce
promisiune dublă a făcut Isus (v.3)?
3.	în 1 .Tesaloniceni 4:13-18 este descrisă revenirea lui Isus pentru cei credin-
cioşi. Citează în ordine cronologică evenimentele care vor avea atunci loc.
4.	în ce măsură se pot compara „zilele lui Noe" cu evenimentele care stau în legă-
tură cu revenirea lui Isus împreună cu sfinţii Săi? Compară Matei 24:37-39 cu Ge-
neza 6:12-13.
5.	Compară atitudinea credincioşilor referitoare la revenirea lui Isus cu atitudinea
batjocoritorilor (Tit 2:12-13; 2.Petru 3:3-4). Cum se comportă astăzi oamenii?
6.	De ce trebuie să dorească un creştin cu ardoare revenirea lui Isus Cristos (2.Ti-
motei 4:6-8)? De ce este acesta un imbold de a trăi sfînt?
7.	După ce Isus Cristos a revenit pentru Biserica Sa, înaintea Scaunului de Ju-
decată al lui Cristos are loc judecata cu răsplăţi. în 2.Corinteni 5:9-10, Pavel folo-
seşte de asemenea acelaşi eveniment ca îndemn pentru o viaţă pioasă. Cum o face?
8.	în l.Corinteni 3:11-15 este descrisă în continuare această judecată cu răsplăţi
în faţa scaunului de judecător al lui Cristos. Ce este judecat aici (v.13)? Care sunt
cele două posibilităţi înfăţişate (v.14-15)? înseamnă aceasta că un creştin ar putea fi
pierdut (v. 15b)?
9.	Cum ar trebui să se pregătească un copil al lui Dumnezeu, conform urmă-
toarelor versete, pentru revenirea lui Isus Cristos? 1 .loan 3:2-3; 1 .Tesaloniceni 1:10;
Luca 12:37; l.Corinteni 15:58
10.	Descrie pe scurt ceea ce ai vrea să schimbi în viaţa ta de creştin privind reve-
nirea lui Isus Cristos şi judecata dinaintea Scaunului Său de Judecător.
74

Anexa A
Descrierea darurilor Duhului
Următoarele definiţii ne vor ajuta să înţelegem mai bine unde ne avem sarcinile
în Corpul lui Cristos. Pentru o mai bună privire generală vom folosi subîmpărţirea
în daruri de vorbire, de servire şi daruri-semne, deşi Biblia n-o face în mod expres.
Darurile de vorbire
1. APOSTOLATUL (greceşte apostole, apostolos). „Apostol" înseamnă „trimis",
un mesager sau delegat trimis cu o anumită misiune. Cuvîntul conţine gîndul de a
avea misiune ca ambasador. Un ambasador este mai mult decît un mesager, iar
accentul stă aici pe misiunea lui. Cuvîntul este întrebuinţat în Noul Testament în cel
puţin şase moduri diferite: (1) Isus este numit Apostol (Evrei 3:1). (2) Cei doispre-
zece discipoli sunt numiţi cei Doisprezece Apostoli (Apocalipsa 21:14). (3) O grupă
mai mare de discipoli ai lui Isus care L-au văzut după înviere şi au primit o însărci-
nare de la El sunt numiţi apostoli (l.Corinteni 15:7). (4) Au existat apostoli minci-
noşi (Apocalipsa 2:2). (5) Un delegat sau trimis căruia biserica i-a încredinţat o anu-
mită sarcină este numit apostol (Filipeni 2:25). (6) Alte persoane, cărora Duhul Sfînt
le-a încredinţat sarcini de pionier, sunt numiţi apostoli (Fapte 13:2; 14:4,14). Nu e
chiar clar cum a fost delimitată această noţiune. Timotei şi Sila (cf. 1 .Tesaloniceni
2:6 cu Fapte 15:40; 16:1-3; 17:2; 1 .Tesaloniceni 1:1), Barnaba (Fapte 14:4,14), An-
dronic şi Iunia (Romani 16:7) sunt numiţi apostoli; dar Tit şi Apolo nu sunt denu-
miţi astfel, poate pentru că li s-au încredinţat alte sarcini.
învăţătura pe care o dă Biserica romană-catolică despre succesiunea apostolică
implică faptul că prin procesul continuat neîntrerupt în istorie de „ordinare" (con-
sacrare) există şi astăzi apostoli. Totuşi, această învăţătură nu este în Scriptură.
Astăzi nu mai trăiesc apostoli în sensul de bărbaţi care au fost însărcinaţi personal
de Domnul înviat pentru a merge în toată lumea şi a predica Evanghelia. Dar darul
apostolatului are un al doilea înţeles. Acesta se referă la indivizi pe care Duhul Sfînt
i-a însărcinat cu lucru de pionierat într-o anumită grupă de oameni. în acest sens,
William Carey a fost un apostol pentru India, Adoniram Judson pentru Burma sau
Hudson Taylor pentru China continentală. Darul apostolatului înseamnă mai mult
decît a fi doar un evanghelist sau trimis. Un apostol este ambasador al Domnului cu
o măsură extraordinară de autoritate şi responsabilitate.
2. PROFEŢIA (prophetaia, prophetes, propheteiio). Ea este darul după care tre-
buie să se năzuiască cel mai mult în Biserică, căci „cine proroceşte vorbeşte oame-
nilor spre zidire, sfătuire şi mîngîiere" (l.Corinteni 14:3). Revelaţia biblică se
sfîrşeşte cu o avertizare în Apocalipsa 22 pentru oricine ar vrea să adauge ceva
Scripturii. în sensul acesta, din secolul întîi nu au mai existat profeţi. Dar cuvîntul
„a profeţi" înseamnă şi a „spune înainte" Cuvîntul lui Dumnezeu, şi în acest sens se
înţelege şi astăzi darul profeţiei la bărbaţi care predică şi aplică Cuvîntul lui Dumne-
zeu cu autoritate. Pătrunderea profetică dă posibilitate cuiva să pună degetul pe pă-
catul cuiva, cum au făcut loan Botezătorul şi Petru în Fapte 5. Ea împuterniceşte pe
cineva să aplice un anumit adevăr din Scriptură unei situaţii concrete.
75 *

3.	UN EVANGHELIST (euangelistes, euangelizo) are darul de a anunţa eficient
Vestea Bună, astfel că drept urmare oamenii se convertesc.
4.	Darul de PĂSTOR (poimen, poimaind) înseamnă pur şi simplu ocrotirea şi du-
cerea laj)ăşune a turmei lui Dumnezeu (1.Petru 5:2; loan 21:16). Isus Se numeşte
pe Sine însuşi Păstorul cel bun. Darul de păstor cuprinde călăuzirea turmei, ajutarea
ei să se hrănească cu Cuvîntul lui Dumnezeu şi ferirea ei de lupi şi de Satan care dă
tîrcoale ca un leu care rage. Pavel i-a îmbărbătat pe prezbiterii din Efes să „păsto-
rească Biserica lui Dumnezeu" (Apocalipsa .20:28). Un pastor trebuie să ştie cum să
umble cu Cuvîntul lui Dumnezeu ca sa poată servi oilor.
5.	ÎNVĂŢĂTURA (didache, didaskalia, didaskalos, didasko) este capacitatea de
a instrui pe cineva eficace şi sistematic (Romani 12:7). Un învăţător poate explica şi
tălmăci învăţătura Scripturii şi are şi o bună cunoaştere a faptelor relatate în Biblie
şi a raportului dintre ele.
6.	ÎMBĂRBĂTARE (paraklesis, parakaled) (Romani 12:8) este tradus şi cu „în-
demnare" (Filipeni 2:1), „îndemn" (Fapte 13:5), „mîngîiere" (Romani 15:4-5; l.Co-
rinteni 14:3).
Isus a folosit un cuvînt derivat din aceeaşi rădăcină (parakletos) ca să descrie
lucrarea Duhului Sfînt (loan 14:16,26; 15:26; 16:7; cf şi l.Ioan 2:1). Cuvîntul în-
seamnă „cineva.chemat să ajute, să îmbărbăteze, să mîngîie, cel căruia i se poate ce-
re ajutor, cel care ne reprezintă interesele".
7.	CUVÎNTUL ÎNŢELEPCIUNII {logos sophias) înseamnă de fapt „vorbire înţe-
leaptă" (l.Corinteni 12:8). El are de a face cu capacitatea de a da sfaturi divine şi o
bună capacitate de apreciere a problemelor cu care e confruntat un creştin. Este în-
ţelepciunea pe care o dă Dumnezeu acelora care sunt aproape de El, ca de exemplu
la Solomon şi înţelepciunea practică a lui Ştefan (Fapte 6:3). Este felul de înţelepciu-
ne pe care-1 găsim în Cartea Proverbelor.
8.	CUVÎNT DE CUNOŞTINŢĂ (gnosis) implică cunoaşterea lucrurilor intime
ale Domnului (l.Corinteni 12:8). Pavel a folosit termenul pentru aceia care au ară-
tat o neobişnuită pătrundere în căile Domnului. Pavel a folosit acelaşi cuvînt în Fili-
peni 3:8, unde spune că ä considerat totul ca o pierdere „faţă de preţul nespus de ma-
re al cunoaşterii lui Isus Cristos".
Darurile de servire
1.	AJUTORĂRI (antilempseiz) are înţelesul de a sprijini pe cineva (l.Corinteni
12:28). Verbul cu acelaşi sens (antilambanomai) e folosit în Fapte 20:35, unde este
vorba despre sprijinirea celor slabi. Darul ajutorărilor e înrudit şi cu servirea la mese
(Fapte 6:2). loan Marcu a fost luat ca „ajutor" de către Pavel şi Baraaba în prima lor
călătorie misionară (Fapte 13:5). Alte exemple sunt Timotei şi Erast (Fapte 19:22).
2.	OSPITALITATE {philoxenia, philoxenos) înseamnă literal „iubire de străini"
(Romani 12:13; Evrei 3:2; Tit 1:8; LPetru 4:9). Ospitalitatea a fost foarte preţuită la
primii creştini. Ospitalitate înseamnă să fii gata de primire a străinilor şi a tuturor
copiilor lui Dumnezeu, nu numai a propriilor prieteni (Matei 5:46-47).
3.	DĂRNICIE (metadidomi) conţine gîndul de a împărţi ceva cu cineva. Toţi
creştinii trebuie să dea, dar unii au în mod deosebit darul dărniciei. Romani 12:8
arată că dărnicia trebuie să se facă „cu inimă largă", „fără motive false", „generos,
76

cu bucurie", „mărinimos, cu generozitate". Acestea toate sunt traduceri ale cuvîntu-
lui în diferite versiuni ale Bibliei. Barnaba nu avea numai darul îmbărbătării (al
mîngîierii, vezi mai sus), ci şi al dărniciei (Fapte 4:34-37).
4.	CONDUCERli sau cîrmuire. Pentru acest dar se folosesc trei cuvinte:
-prohitemi (Romani 12:8; 1 .Tesaloniceni 5:12; l.Timotei 3:4,5,12; 5:17). Aceas-
ta înseamnă „a conduce şedinţa, a prezida, a sta înainte".
-	kyberneseiz (l.Corinteni 12:28). Cuvîntul conţine gîndul căpitanului de navă, al
cîrmaciului (cf. kybernetes în Fapte 27:11; Apocalipsa 18:17).
-	hegoumenos (Luca 22:26; Fapte 15:22; Evrei 13:7,17,24). Cuvîntul înseamnă
„a merge în frunte, a conduce, a avea autoritate".
Pavel spune că „cine cîrmuieşte" s-o facă „cu rîvnă" (Romani 12:8). Gîndul este
acela al unui conducător care e în stare, prin graţia lui Dumnezeu, să organizeze şi
să conducă oamenii.
5.	MILOSTENII (eieeo). Romani 12:8 spune: „Cine face milostenie s-o facă cu
bucurie". Cuvîntul poate fi tradus şi cu „a se îndura de cineva" sau „a arăta o favoare
nemeritată". Dorea este un exemplu pentru cineva care are acest dar, căci ea „făcea
o mulţime de fapte bune şi milostenii" (Fapte 9:36,39). Cineva trebuie să aibă capa-
citatea de a simţi cu cineva în suferinţă şi în nevoie şi trebuie s-o facă şi cu bucurie.
6.	CREDINŢĂ (pistis) înseamnă „convingere puternică". Obiectul credinţei este
Dumnezeu. E o încredere simplă, copilărească în El. Credinţa este încrederea în
Dumnezeu că ne va asculta rugăciunile. O asemenea credinţă este un imbold pentru
alţii. Exemple sunt Ştefan (Fapte 6:8) şi Barnaba (Fapte 11:23-24).
7.	DISCERNĂMÎNT SPIRITUAL (diakriseis) înseamnă „a recunoaşte o deose-
bire, a deosebi, a judeca, a aprecia". Cel mai dramatic caz în această privinţă îl avem
pe Petru cu Anania şi Safira (Fapte 5:1-10). Darul discernămîntului spiritual este
capacitatea de a putea deosebi între ceea ce e adevăr şi de la Duhul Sfînt de ceea ce
este minciună şi de la Satan. Pavel a exercitat acest dar în Fapte 13:10-11. Discemă-
mîntul se poate referi atît la învăţătură, cît şi la viaţa practică. Acest dar are de a face
înainte de toate cu învăţături care vin de la Satan şi nu de la Duhul Sfînt. Atît per-
soane, cît şi o învăţătură pot fi obiectele care trebuie să fie deosebite.
Darurile-semne
1. MINUNI. în legătură cu aceasta sunt folosite trei cuvinte. Unul, dynameis,
înseamnă „fapte puternice", altul, terata, înseamnă „minuni", iar al treilea, semeia,
înseamnă „semne". Toate trei se găsesc împreună în Fapte 2:22 (despre Domnul
Isus); 2.Corinteni 2:12 (despre apostolul Pavel); Evrei 2:4 (despre apostoli în gene-
ral), dar şi în 2.Tesaloniceni 2:9 (despre Anticrist)! Isus a făcut în mod repetat ase-
menea minuni. Scriptura relatează concret despre 35 de minuni pe care le-a făcut El
şi face aluzie la sute altele. Apostolul Pavel a făcut fapte puternice, care au ajutat la
confirmarea autenticităţii apostolatului său. La modul general, se pare că minunile
sau semnele au o anumită misiune la începutul unei lucrări, mai ales printre păgîni;
dar pentru că ele pot fi imitate de Satan (2.Tesaloniceni 2:9), în cele din urmă pot
produce un efect contrar sau abate de la înţelesul iniţial. Există o deosebire între da-
rul facerii de minuni şi lucrarea minunată a lui Dumnezeu în viaţa noastră sau prin
împrejurări.
77

2.	VINDECĂRI (iamata). Petru avea darul vindecărilor (Fapte 3:6-8; 5:15-16;
9:32-41). Nu orice persoană bolnavă a fost vindecată; Pavel însuşi a fost bolnav (ca
şi Timotei) şi nu a fost vindecat. La fel ca şi facerea minunilor, acest dar pare să pre-
domine înainte de toate la începutul Faptelor apostolilor. Totuşi, Dumnezeu îi poate
vindeca şi azi pe oameni într-un chip minunat. Prezbiterii se pot ruga pentru cei care
sunt bolnavi, cum este scris în Iacov 5.
3.	VORBIREA ÎN LIMBI  ŞI INTERPRETAREA LIMBILOR (glossai;
hermeneiă). Limbi înseamnă limbi străine. Vorbirea supranaturală în limbi străine
pentru vestirea Evangheliei o găsim în Fapte 2. Atunci este vorbirea în limbi auten-
tică şi de la Duhul Sfint cînd cineva prin Duhul Sfînt poate interpreta ceea ce s-a zis
(l.Corinteni 14). Marea majoritate a aşa-ziselor vorbiri în limbi actuale sunt deja
eliminate prin aceasta. Un dar care e de la Duhul Sfînt ar trebui să servească altora.
Mai trebuie spus un cuvînt despre darul vorbirii în limbi, deoarece mulţi credin-
cioşi îl impun altora ca fiind indispensabil pentru o viaţă în putere şi sfinţenie. Sus-
ţinătorii vorbirii în limbi cred că ea este semnul exterior al botezului cu Duhul Sfînt
care urmează chipurile de abia după convertire. Indiferent dacă mai are astăzi cine-
va darul autentic al vorbirii în limbi sau nu - el totuşi nu e prin aceasta în nici un caz
mai însemnat decît celelalte daruri care se află în aceeaşi listă. El este unul dintre
multe. Nu pe toate poate sau trebuie să le aibă cineva (l.Corinteni 12:30; 14:19-24).
El nu e cel mai important dar. Exercitarea lui trebuie reglementată pe baza Scripturii
(l.Corinteni 14:27-34). Unii încearcă să evite această reglementare afirmînd că
există diferite feluri de vorbire în limbi (semne pentru necredincioşi sau în adunare
spre deosebire de vorbirea în limbi privată sau ziditoare). Totuşi, această deosebire
nu este făcută clar în Scriptură.
Cum ar trebui să se poarte cineva cu cei care vor să împună altora vorbirea în
limbi? Nu încerca să dovedeşti că limbile au încetat sau că vorbirea în limbi actuală
este de la diavolul. Nu micşora însemnătatea vorbirii în limbi şi nu împiedica vor-
birea în limbi (l.Corinteni 14:39). Nu discuta cu ei despre amănuntele experienţei
lor. Lămureşte mai degrabă pe baza Scripturii următorele principii:
a)	Nici un pasaj din Scriptură nu spune clar şi categoric că vorbirea în limbi este
semnul botezului cu Duhul Sfînt.
b)	,3otez", „plinătate", „sigilare" şi „ungere" cu Duhul Sfînt nu au acelaşi sens.
c)	Nici un pasaj nu spune în mod expres că limbile sunt „vorbirea Duhului", „vor-
birea rugăciunii" sau „vorbirea cerului".
d)	Limbile nu i-au eliberat pe corinteni de spirit lumesc, carnal („pruncie") şi de
păcate mari, şi nici astăzi nu au mai mult succes în aceasta.
e)	Limbile nu au venit în Fapte pentru că unii le-au căutat. Dumnezeu a acordat
acest semn anumitor grupări într-un mod public, şi anume la iniţiativa Lui, nu a lor.
f)	Limbilor nu li se acordă în Scriptură atîta importanţă, ca şi cum ar fi cheia pen-
tru o viaţă de victorie.
g)	Limbile au survenit adesea în Scriptură în mod concomitent cu alte evenimen-
te, dar n-ar trebui confundate cu acestea.
h) Nici un pasaj biblic nu ne învaţă cum să se vorbească în limbi. Nimeni n-ar tre-
bui să înveţe pe altul („să antreneze") modul cum poate obţine acest dar - sau ori-
care altul.
78

Anexa B
„Nu ca să fie servit"
de J.H. Horsburgh
„ Căci Fiul omului n-a venit ca să I se slujească, ci El să slujească şi să-Şi dea
viaţa ca preţ de răscumpărare pentru mulţi" (Marcu 10:45).
Aici ni se împărtăşeşte ceva măreţ despre Fiul omului. Cel care vorbeşte este în-
suşi Domnul nostru. Ca în toate celelalte lucruri, ne-a lăsat şi aici un exemplu pe
care să-1 imităm călcînd pe urmele paşilor Lui.
Incidentul care a provocat aceste cuvinte este de fapt foarte trist. Doi dintre dis-
cipolii Lui, Iacov şi loan, au vrut bucuros să fie serviţi: lor ar fi trebuit să le fie date
locurile dintîi în gloria Sa (Marcu 10:35-37). Cînd au auzit aceasta, ceilalţi discipoli
s-au indignat foarte tare, căci şi ei voiau să fie serviţi prin faptul că li se dădea pri-
mele locuri. Totuşi, Domnul a scos din rău un bine. El a folosit ocazia pentru a amin-
ti discipolilor Lui că ei nu erau.din lume şi că trăsătura lor caracteristică trebuia să
fie umilinţa şi starea de pregătire pentru servire.
„Isus i-a chemat la El" (Marcu 10:42). Să observăm procedeul Său blînd şi mila
Lui. EI le povestise celor doisprezece despre Sine însuşi - despre trădarea îngrozi-
toare, despre suferinţele grele, despre insultele şi despre moartea ruşinoasă care îl
aşteptau în Ierusalim (Marcu 10:32-34). Să fi trezit aceasta interesul inimii lor? Nu,
ei păreau incapabili să se gîndească la El. Au început sa se certe care să fie cel mai
mare. Să ne imaginăm feţele lor înroşite, gesturile sălbatice şi vocile mînioase!
„Isus i-a chemat la El" şi a potolit furtuna. Stăpînii pămînteşti, aşa le spune El,
stăpînesc peste alţii. „Dar între voi să nu fie aşa. Ci oricare va vrea să fie mare între
voi, să fie slujitorul vostru; şi oricare va vrea să fie cel dintîi între voi, să fie robul
tuturor. Căci Fiul omului N-A VENIT SĂ I SE SLUJEASCĂ, ci El să slujească şi
să-Şi dea viaţa ca preţ de răscumpărare pentru mulţi" (Marcu 10:42-45). Cu alte
cuvinte: „Amintiţi-vă că sunteţi discipolii Mei. Discipolul trebuie să fie ca învăţă-
torul lui".
în mod clar este aici un cuvînt care ne priveşte pe noi toţi, dacă suntem discipolii
lui Isus. Ni se spune ceva despre felul de a gîndi, despre atitudinea pe care trebuie
să o avem şi despre felul cum trebuie să arate viaţa noastră astăzi şi în fiecare zi.
Acest cuvînt ne spune că Fiul omului a venit ca să servească. Aceasta este o temă
măreaţă. El nu a servit doar ocazional unora sau multora, ci El a venit ca să serveas-
că. Acesta a fost obiectivul Lui.
Dar acest pasaj minunat ne mai spune ceva despre Fiul omului. El a venit „NU
SĂ I SE SLUJEASCĂ".
Suntem înclinaţi să lăsăm aceasta la o parte, s-o uităm sau să trecem peste ea fără
s-o observăm. Ca şi Fiul omului, discipolii lui Isus trebuie.să vină ca să servească.
Da, ca Fiul omului trebuie să vină discipolii lui Isus „NU SĂ LI SE SLUJEASCĂ".
Ca mărturie personală, aş vrea să spun următoarele: în „du-te-vino"-ul vieţii zil-
nice există puţine versete care să mă cerceteze aşa ca acestea. Ele mă lovesc totdea-
una în inimă. Dar, ca nici un alt verset, mă încurajează şi mă liniştesc, mă întăresc,
79

mă mîngîie şi mă ajută!
Această dorinţă de a fi servit este la începutul neînţelegerilor din camera copiilor,
a certurilor din şcoală şi între adulţi şi a războiului între popoare. Şi vai, nu numai
în lume predomină acest spirit, ci şi în Biserică. Ca şi creştini nu recunoaştem în
mod potrivit - poate nu recunoaştem deloc - cît păcat şi eşec, cîtă supărare şi nemul-
ţumire, cîtă ofensare şi iritare, cîtă discordie şi nefericire vin în viaţa noastră din
DORINŢA DE A NI SE SERVI, în loc de a-i servi pe alţii. Nu suntem adesea mo-
rocănoşi, răscoliţi, jigniţi, mînioşi? Uneori arătăm aceasta printr-o izbucnire nebu-
nească, uneori ne înfrînăm, dar sentimentul respingător e totuşi prezent! Şi de ce?
Foarte probabil pentru că am vrut să fim serviţi şi am fost dezamăgiţi. Este o reali-
tate că vrem neîncetat să fim serviţi, fie prin alţi oameni, fie prin împrejurări, prin
succes (probabil că îl numeşti „noroc"), prin vreme, prin altceva. A fi servit este
totuşi ceva atît de natural, de necesar, de potrivit! Suntem educaţi să aşteptăm aceas-
ta. Şi dacă dorinţele noastre sunt zădărnicite, cum se întîmplă adesea, suntem încli-
naţi să devenim iritaţi, indispuşi sau nervoşi, şi sfîrşim prin a ne indispune pe noi
înşine şi pe alţii.
Cum ar fi cu totul altfel dacă noi, ca şi Fiul omului, am veni totdeauna NU CA
SĂ NI SE SERVEASCĂ.
Iată cîteva exemple:
Eşti nebăgat în seamă?
Eşti nebăgat în seamă, neglijat, dat la o parte. Şeful sau subordonatul tău nu-ţi
arată preţuirea care ţi s-ar cuveni. Sau vecinul tău nu se poartă cu tine cu respect,
cum ar fi potrivit cu poziţia ta, cu aptitudinile tale, cu caracterul tău. Tu simţi foarte
bine lucrul acesta, şi de fapt eşti consternat de el. De ce? Oare pentru-că ai venit ca
să serveşti şi ai fost lipsit de acest privilegiu? Nu, cu totul greşit. Nu, ci pentru că
sentimentele, drepturile, darurile, poziţia, prestigiul şi demnitatea ta nu au fost re-
cunoscute. Tu nu ai fost servit. Şi tu ai venit ca să fii servit. De aici iritarea!
Eşti invidios?
Gîndeşte-te acum la ce este cel mai rău, la invidie. Altcineva este lăudat sau pre-
ferat. Un altul face mai bine ca tine. Un altul are mai mult succes ca tine. Cinstea,
aplauzele, banii, popularitatea, lauda se duc spre el. Tu le voiai pentru tine. Tu ai
venit ca să fii servit. Şi pentru că el a fost servit şi nu tu, eşti invidios!
Nu eşti luat în considerare?
„Dar n-a fost drept", spui tu, „cum a ajuns el să nu mă ia în considerare, să mă
trmită aşa la plimbare, să mă trateze în felul acesta? Şi a fost foarte nedrept ca să
prefere pe oricine altcineva". Aceasta poate fi perfect adevărat, şi nu vrem să scu-
zăm comportarea greşită şi nedreptatea. Dar tu eşti un discipol al lui Isus (şi nu
unora ca aceştia le vorbesc eu), şi te întreb: Dacă ai fi venit ca învăţătorul tău, nu ca
să fii servit, ci ca să serveşti, te-ai fi simţit atunci tot aşa de rănit, de mînios şi de
invidios? Problema este că ai venit ca să fii servit.
80

Nu eşti lăudat
Ai fost drăguţ cu cineva. I-ai făcut un serviciu. Te-a costat ceva să-1 faci. Bine-
înţeles că ai aşteptai să ţi se recunoască bunătatea. Şi nu acesta a fost cazul, cel puţin
nu în măsura în care te-ai aşteptat. Te gîndeai că o să ţi se mulţumească foarte mult,
şi totuşi s-a vorbit prea puţin despre aceasta. Şi acum prietenul tău a primit-o cu
răceală. Eşti supărat. îţi doreşti să nu-1 fi ajutat. Şi, în pripeala ta, aproape că ai vrea
să spui că nu vei mai face niciodată nimănui vreun serviciu sau o plăcere! Oare de
ce? Tu ai senat pe cineva, tu ai ajutat pe cineva care avea nevoie. Da, dar tu nu ai
fost servit. Tu voiai să fii considerat foarte drăguţ şi generos. Aceasta înseamnă că
voiai să fii servit de alţii prin laudă, mulţumire şi poate şi printr-un pic de linguşeală.
Dacă venim să fim serviţi, trebuie uneori să ne aşteptăm la şocuri sufleteşti serioase!
Nu eşti întrebat
Tu ai un gust extraordinar, un discernămînt bun şi o minte sănătoasă. Iar acum
sfatul tău a fost dispreţuit, poate că nici n-ai fost întrebat, şi aceasta într-o chestiune
în care te socoteşti o autoritate. Nu poţi să înţelegi lucrul acesta. Nu-ţi place. Eşti
supărat, şi echilibrul tău interior este tulburat. Ce s-a întîmplat? Ai venit ca să ser-
veşti prietenului tău, iar dacă el nu ţi-a ascultat sfatul, a dat de greutăţi serioase!
Nicidecum. După cum se vede, a ieşit la capăt şi fără sfatul tău. Aici este problema:
Tu nu ai fost recunoscut. Ei nu s-au folosit de bunul tău renume de „autoritate" în-
tr-o chestiune de gust şi de apreciere. Tu nu ai venit ca să serveşti, ci ca să fii servit.
Şi ai fost dezamăgit!
Eşti un vorbitor public?
S-a anunţat că într-o anume ocazie vei vorbi. S-au adunat mai mulţi ascultători,
şi ai constatat cu satisfacţie că era prezent şi domnul X, un creştin cunoscut şi influ-
ent. Ai tratat o temă importantă, şi elocvenţa ta a fost extraordinară. La sfîrşit ai fost
foarte mulţumit cu tine însuţi, şi te-ai aşteptat desigur ca domnul X să vină în faţă
şi să-ţi mulţumească călduros „pentru un mesaj aşa de potrivit, de interesant şi de
emoţionant". Dar domnul X a părăsit tăcut sala, fără vreun cuvînt! Ce distrus ai fost!
Toată bucuria pe care ai simţit-o s-a stins ca o lumînare înăbuşită! Cum a fost aceas-
ta? Aveai posibilitatea de a servi unui număr de oameni. Dar tu n-ai venit numai
pentru aceasta. în lăuntrul inimii tale voiai să-ţi servească ţie această vorbire. Este
problema cunoscută. Tu ai venit ca să fii servit.
Despre munca ta
Tu eşti meseriaş sau om de afaceri. O scoţi bine la capăt. Ai înde-ajuns pentru
toate nevoile tale. Dar ţi-ai propus ceva mai important. Şi succesul tău nu cores-
punde aşteptărilor tale. Aceasta îţi împovărează sufletul. Zilnic te irită. Te simţi me-
reu abătut. Care e acum cu adevărat cauza? Oare din cauză că ai venit să serveşti, şi
acum eşti dezamăgit pentru că nu ai putut servi în măsura în care ai sperat? Nu, nu
este aceasta. Dar tu vrei să-ţi placi ţie însuţi tot mai mult; ai fi vrut ca spectacolul să
fie mai mare; lumea să se gîndească mai mult la tine; tu năzuieşti după bogăţie. Şi
căutarea ta după aceste lucruri nu te-a satisfăcut. Tu nu ai fost servit.
81

Jocuri
Chiar şi timpul tău liber e tulburat de acest fel de a gîndi - am-venit-ca-să-fiu-
servit. Ai luat parte la o alergare, la o întrecere sau la un joc. Ai pierdut; ai fost bătut.
Cît de groaznic te-ai simţit! Pînă azi te urmăreşte acest sentiment.
Un concurent de la Universitatea Cambridge a cîştigat o alergare în trei ani con-
secutivi. Dacă ar fi cîştigat şi a patra oară, ar fi fost un record. Şi era de aşteptat că
va cîştiga. Dar a pierdut! Mi s-a relatat că săptămîni la rînd n-a mai zîmbit. El in-
tenţionase ca această cursă de alergare să servească familiei lui. Voia ca oamenii să
arate spre el şi să spună: „El a reuşit ceea ce n-a putut nimeni altcineva". Şi pentru
că nu a fost servit, a fost distrus. „Dar", răspunzi tu, „în timpul nostru liber şi în
întreceri ne propunem să dăm ce avem mai bun şi să cîştigăm; obiectivul nostru este
doar să fim serviţi". Da, corect. Dar, la urma urmei, este numai un joc. Iar un dis-
cipol al lui Isus nu are voie să-şi ia în serios jocurile. Chiar pe cîmpul de joc poate
să arate nu felul de a gîndi venit-ca-să-fiu-servit, ci venit-ca-să-servesc. Dacă e bă-
tut, atunci poate să se bucure că pierderea a fost mijlocul de a-1 servi pe cîştigător.
Lucrarea creştină
Acum să revenim la ceva mai serios ca sportul. Tu eşti -angajat în lucrarea pentru
Domnul. Eşti învăţător de şcoală duminicală, sau ai multă răspundere în adunare.
Sau poate ajuţi la ora pentru mame tinere, Ia contabilitate sau în grupa de lucru pen-
tru misiune. Acum te gîndeşti să renunţi la această lucrare. De ce? Ai probleme cu
sănătatea? îţi lipseşte acum timpul pentru aceasta? îndatoririle familiale au devenit
urgente? Nu, nici unul din acestea nu este motivul. Atunci nu mai eşti necesar aici?
Lucrarea ta nu mai e necesară? Ţi s-a luat ocazia de a lucra? Nu, nevoia este la fel
de mare ca şi înainte. Uşa deschisă, ocazia încă este prezentă. Atunci de ce renunţi?
Ei bine, te-ai săturat de munca aceasta, şi de aceea plănuieşti să renunţi la ea. Ai
aşteptat să-ţi aducă foloase. Te-ar fi adus în legătură cu alţii. Ţi-ar fi dat o poziţie în
adunare. De fapt, ai crezut că o să-ţi placă. Şi o vreme ţi-a plăcut, dar acum eşti
sătul de ea. Aha, începem să înţelegem. Ai crezut că această lucrare o să-ţi serveas-
că. Şi cită vreme te-a servit, ai fost gata să mergi mai departe. Acum nu-ţi mai ser-
veşte, şi de aceea vrei să renunţi la ea. Dar Fiul omului a venit NU CA SĂ I SE
SERVEASCĂ, ci ca El să servească şi să-Şi dea viaţa. Tu nu eşti discipolul Lui?
Acestea au fost doar cîteva ilustraţii. Poate că nu se aplică în cazul tău. Dar
meditează la ele, şi oricum ar arăta calea vieţii tale sau relaţiile cu cei din jurul tău,
vei fi uimit cît de mult din neliniştea ta, cîte din greutăţile tale au aceeaşi cauză:
DORINŢA DE A FI SERVIT în loc să serveşti.
Acasă
Tu şi cu prietenul tău locuiţi împreună. Viaţa voastră laolaltă este întreruptă de
mici neînţelegeri. Tu eşti iute şi prietenul tău este moale. Tu eşti economicos, dar
prietenul tău e mînă-spartă. Tu eşti punctual, iar el e nepunctual. Tu eşti foarte curat
şi prietenul tău e murdar. Tu ai vrea ca totul să fie făcut după felul tău. Prietenul tău
face pur şi simplu cum vrea! Aşa apar mereu fricţiuni! Dar oare de ce? Oare pentru
că tu nu-1 poţi servi pe-prietenul tău? Nu, sigur că nu. Ci pentru că mania ta de
curăţenie sau orice altceva, dorinţa ta ca totul să meargă cum vrei tu nu este servită.
82

Ori eşti fără griji şi nepăsător, şi eşti jignit că nepăsarea ta nu este servită. Ia în-
chipuieşte-ţi, dacă aţi avea amîndoi dorinţa DE A NU FI SERVIŢI, ci de a servi şi
de a da, cum ar fi?
E de mirare cîte mărunţişuri ne tulbură. Planul tău pentru astăzi după-amiază s-a
dat peste cap. Tu vrei o zi frumoasă, vremea rămîne ploioasă. Tocmai îţi telefonează
un vizitator, cînd ai vrea să ieşi. Sau eşti rugat să cînţi, şi vocea ta răguşită te face
de rîs. Sau răspunsul la scrisoarea ta încă nu a venit. Sau rugămintea ta nu e împlini-
tă. Sau ai fost întrerupt în mijlocul unei cărţi foarte captivante. Pixul nu scrie. Soba
nu vrea să se aprindă. Ceva nu e în regulă cu mîncarea. Copiii sunt aşa de gălăgioşi!
Uneori treburile merg aşa de prost! Nu este ceva mare, ceva concret. Dar noi înce-
pem totul cu preferinţele şi înclinaţiile noastre, cu capriciile şi ideile noastre, cu do-
rinţele şi pasiunile noastre, cu marotele şi slăbiciunile noastre. Şi cînd apoi nu sun-
tem serviţi în aceste amănunte, repede suntem apăsaţi, şi nu o mai scoatem la capăt
cu noi înşine şi nici cu altcineva.
Calea fericită
Sunt convins că fericirea vieţii noastre atîrnă extrem de mult de felul de a gîndi
cu care începem ziua. Dacă venim ca să fim serviţi, vom fierbe curînd în interior şi
ne vom revărsa de mînie. Dar dacă venim NU CA SĂ FIM SERVIŢI, ci ca să ser-
vim, atunci totul se schimbă. „Este mai ferice să dai decît să primeşti" (Fapte 20:35).
Este mai mare binecuvîntare să serveşti decît să fii servit. Şi este mult mai demn:
„Oricare va vrea să fie mare între voi să vă fie rob" (Matei 20:27).
Un cuvînt pentru prevedere
Fii prevăzător! Textul nostru nu spune că trebuie să fim ca nişte stoici: Orice
s-ar întîmpla, nu e voie să simţim. Supărările, dezamăgirile, toate lucrurile despre
care vorbim - desigur că le şi simţim. (De fapt, nu ne-ar folosi la nimic dacă nu
le-am simţi.) Dar ele nu trebuie să ne epuizeze şi să ne apese. Cineva a zis: „Nu poţi
împiedica o pasăre să zboare deasupra capului tău, dar poţi să o împiedici să-şi facă
cuibul în părul tău". Dacă vrem să fim serviţi, dacă nutrim ranchiună, dacă o supraa-
preciem, dacă îi dăm drumul, îi îngăduim să-şi facă un cuib şi să-şi clocească ouăle
aducătoare de nenorocire. Dar dacă avem dorinţa NU DE A FI SERVIŢI, ce de a
servi, nu nutrim nici o ranchiună, nu o lăsăm să intre, nu-i dăm nici o atenţie, sun-
tem prea ocupaţi ca să ne mai enervăm de lucrul acesta. Să fim ca şi Isus! EI era mult
prea mult ocupat să Se gîndească la alţii şi să-i servească pe alţii ca să Se neliniş-
tească dacă a fost servit sau nu. Cel mai eficace remediu contra iritării este de a fi
preocupat cu grija pentru aproapele tău.
Un alt avertisment
Textul nostru nu spune că nu avem voie să fim serviţi. El nu spune că totdeauna
trebuie să fim jigniţi şi nu putem fi niciodată apăraţi, că niciodată nu trebuie să avem
succes, că nu ne aşteaptă răsplăţi şi cîştiguri, că trebuie să trecem prin viaţă aspirînd
să fim trataţi nedrept, jigniţi şi ofensaţi. Nu e nimic din acestea. Nu este periculos
să fim serviţi. Fiul omului a fost adesea servit, şi El a preţuit foarte mult lucrul aces-
ta. Noi suntem adesea serviţi; poate chiar mai mult cînd nu urmărim aşa ceva.
83

Pericolul stă în a fi totdeauna serviţi în loc de a servi, în a năzui după aceasta şi în
a căuta-o planificat, şi apoi în a fi dezamăgiţi, ofensaţi, supăraţi şi morocănoşi dacă
nu suntem serviţi.
Am „luat-o de la Adam şi Eva" ca să vorbim despre această lipsă - DORINŢA
DE A FI SERVIŢI - pentru că este aşa de des întîlnită, urmările ei sunt aşa de triste,
şi mai ales pentru că cei mai mulţi dintre noi, care ne facem de obicei vinovaţi nici
măcar nu am fost conştienţi de această problemă.
Eul trebuie să moară
încă cîteva cuvinte despre remediu. Fii sigur că la baza răului şi la toate ramifi-
caţiile lui stă EUL. Şi acest vechi duşman, Eul, trebuie omorît. Eul nu are voie să se
extindă. „îţi trimit cele mai bune urări de ziua naşterii. Sper că ai murit", a scris cine-
va.- Şi avea dreptate. „Nu mă pot declara mulţumită cu nimic altceva decît să-i văd
pe oameni murind", scria o altă femeie. Şi avea dreptate. EUL TREBUIE SĂ MOA-
RĂ.
Cu această realitate înaintea ochilor vedem în cu totul altă lumină faptul DE A
NU FI SERVIŢI. Binevenită dezamăgire! Binevenită nevoie! Bine aţi venit, ofen-
sări! Bine aţi venit, spini şi mărăcini! Toate acestea vor lucra spre binele nostru. Da-
că nu primim ceea ce vrem, aceasta poate fi un „loz cîştigător" pentru noi! Dacă do-
rinţele noastre sunt zădărnicite, aceasta poate fi o mare binecuvîntare! Poate fi aşa
de bine pentru noi cînd ni se strică planurile! Se poate să fie ceva grozav cînd sun-
tem călcaţi în picioare! Căci de fiecare dată cînd nu suntem serviţi, este o nouă oca-
zie pentru Eul ca să moară! Iar pe aceia care ne disconsideră îi putem privi ca prie-
teni care dau o lovitură grea duşmanului nostru de moarte, Eului! ACEST EU TRE-
BUIE SĂ FIE OMORÎT! Căci numai dacă moare Eul putem avea o viaţă fericită şi
victorioasă.
Cristos trebuie să trăiască
Dar nu este suficient dacă moare Eul. Mai trebuie să se întîmple ceva. Cristos tre-
buie să trăiască. Eul moare - Cristos trăieşte. Şi tocmai în măsura în care Eul moare
în noi poate să trăiască Cristos în noi. De aceea, să nu ne temem că va muri Eul.
Numai în măsura în care Eul moare şi Cristos trăieşte în noi vom putea veni iarăşi
în fiecare zi „NU CA SĂ FIM SERVIŢI, ci ca să servim" şi să ne dăm viaţa în măsu-
ra noastră neînsemnată, să ne sacrificăm pe NOI ÎNŞINE, spre gloria Dumnezeului
nostru şi pentru binele celor care ne înconjoară.
84

Anexa C
Diferite concepţii despre revenirea lui
Cristos
■1. INTERPRETARE LITERALĂ SAU ALEGORICĂ. Este evident că Scriptura
vorbeşte adesea în mod figurat şi foloseşte multe simboluri, prototipuri şi parabole.
Totuşi, cine vrea să interpreteze literal profeţia biblică, acela ia înţelesul normal,
obişnuit, natural şi uzual al cuvintelor ca să le afle sensul, fără să treacă cu vederea
figurile de stil şi simbolurile. Chiar dacă Biblia vorbeşte în imagini, nu-şi spirituali-
zează cuvintele în aşa fel, încît să i se treacă cu vederea adevărul literal în afirmaţii
simple şi clare. Dacă sensul normal al cuvîntului are noimă, n-ar trebui să se mai
caute un alt înţeles. Dacă profeţiile mesianice au fost împlinite literal în trecut, a-
tunci promisiunile corespunzătoare care privesc viitorul ar trebui de asemenea să fie
înţelese literal. Un exemplu de interpretare literală contra uneia alegorice se poate
vedea în cazul mileniului: Cei care cred într-o viitoare domnie de 1000 de ani pe pă-
mînt a lui Isus Cristos interpretează literal anumite profeţii, iar cei care nu cred în-
tr-o domnie pămîntească literală înţeleg „spiritual" aceste profeţii. Există totuşi un
acord în aceea că dacă interpretăm literal profeţiile vechitestamentale, Scriptura
vorbeşte despre o domnie viitoare a lui Mesia pe pămînt. Este exact ceea ce aştep-
tau evreii de pe vremea lui Isus. Totuşi, ei nu au înţeles că Isus trebuia mai întîi să
împlinească promisiunile privind o venire care să aducă cu ea suferinţe şi moartea,
şi că numai după aceea va veni ca să împlinească literal profeţiile privind o domnie
glorioasă pe întreg globul. Pe scurt, trebuiau să fie două veniri, ambele implicînd o
împlinire literală. Cei care neagă o domnie de 1000 de ani pe pămînt înţeleg aceste
pasaje (ca şi Apocalipsa, care vorbeşte de o domnie de 1000 de ani) în mod alegoric,
deci simbolic. Ei neagă că aceste pasaje au un înţeles literal, istoric şi sunt de părere
că ele trebuie să fie înţelese moral, „spiritual". Afirmaţiile privind muntele Sionului,
Israel şi ţara lui devin pentru ei afirmaţii despre Biserică şi despre partea ei de
moştenire spirituală în Cristos.
2. DEOSEBIREA DINTRE ISRAEL ŞI BISERICA LUI CRISTOS. Confuzia re-
feritoare la adevărata succesiune a evenimentelor viitoare are la bază faptul că nu se
face deosebire între Israel şi Biserică. Argumentul obişnuit este că Israel a fost po-.
porul lui Dumnezeu în Vechiul Testament şi că Biserica reprezintă poporul lui Dum-
nezeu în Noul Testament, şi că ambele popoare sunt salvate prin sîngele lui Cristos.
Aceasta sună într-adevăr foarte simpju totuşi nu ţine cont de faptul că în Noul Tes-
tament se face deosebire între evrei, păgîni şi Biserica lui Dumnezeu (l.Corinteni
10:32). în realitate, între evrei şi păgîni se face neîncetat deosebire în Scriptură, mai
ales în Epistola către romani. Aceste diferite grupări au fost asamblate, îmbinate în
Biserică spre o nouă unitate, şi acest unic Corp este numit „un mister (o taină)", deci
ceva care n-a fost consemnat mai înainte în Scriptură (Efeseni 2:11-3:6). Cineva de-
venea israelit prin naştere naturală. Cineva devine creştin prin naşterea din nou. Is-
rael avea o preoţie. Biserica este o preoţie. Israelul e asemănat cu o femeie adulteră
care a divorţat de soţul ei Iahve (Isaia 50:1; Ieremia 3:1,20). Totuşi, lui i se promite
85

că va fi primit iarăşi (Osea 1:9-2:3; Romani 9:26-27; 11:11-27). Biserica este o
fecioară pură logodită cu Cristos şi care se va căsători curînd după Răpire (2.Corin-
teni 11:2; Apocalipsa 19:1-9). Israel a fost chemat la o domnie pămîntească (Eze-
chiel 37:21-28). Biserica va fi în Ierusalimul ceresc (Apocalipsa 21:2) şi nu are nici
o promisiune referitoare la moştenire pămîntească (Filipeni 3:20). Israel este o ra-
mură care a fost tăiată la judecată. Biserica a fost altoită în această rădăcină ca măs-
lin sălbatic (Romani 11:15-27). Dar ramrile naturale vor fi restabilite.
3.	DIFERITE ÎNVIERI ŞI JUDECĂŢI. Unii susţin că Isus Cristos revine la sfâr-
şitul istoriei lumii şi că apoi va exista o înviere generală a morţilor şi o judecată ge-
nerală a tuturor oamenilor, buni şi răi. De obicei, această opinie este adesea însoţită
de ideea că doar la această dată află oamenii dacă intră în cer sau nu, în funcţie de
rezultatul cîntăririi faptelor bune şi rele. Această concepţie este contrazisă de multe
pasaje din Scriptură. în primul rînd: salvarea depinde de răspunsul nostru faţă de
Isus Cristos şi faţă de Evanghelie în această viaţă şi nu este hotărîtă la o judecată
care are loc în viitor. Salvarea nu se bazează pe cîntărirea faptelor bune şi rele. în al
doilea rînd: nu există numai^ o singură înviere, ci mai multe, care se întind pe o
perioadă mai lungă de timp. în Apocalipsa 20:4-5 avem cea mai clară dovadă pen-
tru faptul că există diferite învieri: acolo se susţine că martirii sunt înviaţi la începu-
tul Regatului de 1000 de ani, totuşi necredincioşii de abia la sfîrşit. Primul care a
fost înviat şi care nu a mai murit a fost Isus Cristos (l.Corinteni 15:23). Scurt timp
după aceea au fost înviaţi alţi sfinţi (Matei 27:52-53). Sfinţii, Mireasa lui Isus Cris-
tos, vor fi înviaţi la Răpire.
După cum în Sfînta Scriptură nu există numai o singură zi de înviere, tot aşa nu
există nici o singură zi de judecată. în Biblie, cuvîntul „zi" - ca expresiile „zi a
salvării" sau „zi a Domnului" - se referă uneori la o perioadă de timp mai lungă (şi
nu limitată la o perioadă de timp de 24 de ore). Judecăţile lui Dumnezeu se deose-
besc după scop, popor şi vreme. în Scriptură sunt enumerate cel puţin 5 judecăţi
viitoare diferite: (1) Scaunul de Judecată al lui Cristos - după Răpire, credincioşii
vor apărea înaintea lui Cristos, care le va evalua viaţa şi lucrarea (2.Corinteni 5:10;
l.Corinteni 3:11-15). (2) Judecata înaintea Marelui Tron Alb - aici sunt judecaţi
necredincioşii şi păcatele lor (Apocalipsa 20:11-15). (3) Judecarea îngerilor căzuţi -
aceasta pare să aibă loc în acelaşi timp (Iuda 6; Apocalipsa 20:10). (4) Judecarea
naţiunii Israel are loc înainte de începutul Regatului de 1000 de ani (Ezechiel 20:33-
44; Zaharia 13:8-9; 14:4). (5) Judecarea neevreilor sau păgînilor - aici sunt judecaţi
toţi cei care au supravieţuit Srrîmtorării (Tribulaţiei); ei sunt judecaţi după felul cum
s-au purtat cu poporul lui Dumnezeu, înainte de orice cu cei salvaţi din Israel (Isaia
34:1-2; Ioel 3:11-16; Matei 25:31-46).
4.	CONCEPŢII DESPRE MILENIU (REGATUL DE 1000 DE ANI). Referitor
la Regatul pămîntesc viitor al lui Cristos există în principal trei păreri diferite.
a) învăţătura amilenistă (a-mileniu înseamnă „fără mileniu", adică fără domnie
literală de 1000 de ani pe pămînt a lui Isus Cristos. Această concepţie a apărut pen-
tru prima oară pe vremea părintelui Bisericii, Augustin (secolul 4-5). Ea a devenit
concepţia dominantă în Biserica catolică, şi este susţinută astăzi şi de multe denomi-
naţiuni protestante. împlinirea profeţiilor referitoare la mileniu este văzută în dom-
nia spirituală a lui Cristos în inimile credincioşilor de pe pămînt, care a început cu
86

învierea lui Isus şi se va termina la revenirea Lui. Cei 1000 de ani sunt „spirituali-
zaţi" şi înţeleşi ca „perioadă nedefinită". Se spune că Satan este între timp legat, ast-
fel încît nu-i poate înşela pe oameni şi nu poate împiedica răspîndirea Evangheliei
(se face trimitere la Matei 12:29). Fireşte că amileniştii nu au nici o explicaţie pen-
tru versete ca 2.Timotei 2:26; Iacov 4:7; 1.Petru 5:9 şi Apocalipsa 2:10. Nu se poate
explica nici activitatea demonică, ce nu arată nici o îngrădire a activităţilor lui Sa-
tan; aceasta nu se armonizează cu. Apocalipsa 20:1-2. Se mai spune că pasaje ca
Isaia 11:6-9, privind o epocă idilică, trebuie să fie împlinite numai pe noul pămînt.
Cristos va reveni în glorie (fără ca credincioşii să fie răpiţi mai înainte) ca să-i învie
pe cei morţi şi să facă o judecată generală înainte de începutul stării eterne. Se spune
că împărăţia lui Dumnezeu este în prezent răspîndită pe tot pămîntul prin predicarea
Evangheliei. Amilenistul neagă orice viitor naţional pentru Israel. Pasaje care
promit Israelului o epocă de aur sunt spiritualizate şi aplicate acum Bisericii. Totuşi,
judecăţile promise sunt lăsate pe seama lui Israel şi interpretate literal!
b)	învăţătura postmilenistă (post-mileniu înseamnă „după mileniu"). Postmile-
niştii sunt de părere că Isus revine după ce Evanghelia a triumfat în întreaga lume şi
a adus pacea, bunăstarea şi gloria spirituală. Mileniul este înţeles aici ca un termen
pentru o perioadă nedefinită de timp înainte de revenirea lui Isus Cristos, în timp ce
El domneşte spiritual în inimile poporului Său. Biserica e Israelul Noului Legămînt.
Se crede că situaţia în lume se îmbunătăţeşte tot mai mult şi lumea va fi convertită
treptat. Un adept al acestei orientări, L. Boettner, scrie: „Postmilenismul este con-
cepţia despre lucrurile viitoare care susţine că Regatul lui Dumnezeu e răspîndit as-
tăzi în lume prin predicarea Evangheliei şi prin lucrarea salvatoare a Duhului Sfînt
în inimile indivizilor, astfel ca lumea să fie în sfîrşit creştinizată şi apoi să poată re-
veni Cristos".1 Aceasta va fi urmată de învierea generală şi judecata generală. A-
proape că nu mai trebuie să spunem, această concepţie are astăzi foarte puţini ade-
pţi, fiind contrazisă mai ales de cele două războaie mondiale. Cei care au susţinut
această părere (în primul rînd teologii liberali) fie s-au convertit la amilenism), fie
au renunţat la credinţa în fiabilitatea Sfintei Scripturi.
c)	învăţătura premilenistă (pre-mileniu înseamnă „înainte de mileniu"). A treia
concepţie spune că Isus Cristos Se va întoarce pe pămînt ca să-Şi pedepsească duş-
manii şi să întemeieze aici Regatul Său mesianic. Menţionarea celor 1000 de ani (în
Apocalipsa 20:2-7 survine de şase ori) trebuie înţeleasă literal, deci că va fi împlini-
tă literal, ca şi promisiunile Vechiului Testament de pace, prosperitate şi cunoaşterea
universală a Domnului. Numai cînd va reveni Isus Cristos personal şi vizibil pentru
toţi în gloria Lui va putea fi pămîntul umplut de cunoştinţa gloriei Domnului, „ca
fundul mării de apele care-1 acopăr" (Habacuc 2:14). Aceasta a fost concepţia prim-
ilor creştini, şi aceasta este şi concepţia noastră.
87

"CRISTOS
ÎN VĂZDUH
1000 ANI
LUÎND
SFINŢII LA
CER

LUCRURILE VIITOARE
A DOUA VENIRE

A LUI CRISTOS
ÎN GLORIE
ADUCÎND SFINŢII
PE PAMÎNT
Zaharia 14:4
Matei 24:26-30

NOUL t/
IERUSALIM^
 CER NOU Şl
 PĂMÎNTNOU

EPOCA
BISERICII

TRIBULAŢIA —7 ANI
DUMNEZEU SE OCUPĂ DE ISRAEL, IAR
CRISTOS ÎŞI REVARSĂ MÎNIA ASUPRA LUMII
Matei 24:21-22       Apocalipsa 3:10; 7:14

MILENIU
CRISTOS DOMNIND PE
PĂMÎNT
Apocalipsa 20:2-6
Zaharia 14:9

JUDECATA
DE LA
MARELE
TRON ALB

31/2 ANI

3V2 ANI
MAREA
TRIBULAŢIE

PENTRU MORŢII NECREDINCIOŞI

BĂTĂLIA DE LA
ARMAGHEDON

IADUL ETERN

SFINŢII
SAI

RĂPIREA
1 TESALONICENI 4:14-17
1 CORINTENI 15:51-52
IOAN 14:3

EL VA REVENI
\/
(în două faze)

ARĂTAREA
2 TESALONICENI 1:7-10
APOCALIPSA 19:11-16
2 TESALONICENI
2:2-12
ZAHARIA
14:4
MATEI
24:27-31

Cuprins
Lecţia 1   Autoritatea Bibliei	7
Lecţia 2   Poziţia credinciosului în Cristos	14
Lecţia 3   Voia lui Dumnezeu	18
Lecţia 4   Să-ţi atingi obiectivele în viaţă (partea I)	23
Lecţia 5   Administrarea resurselor lui Dumnezeu	30
Lecţia 6   Să-ţi atingi obiectivele în viaţă (partea II)                       .	35
Lecţia 7   Duhul lui Dumnezeu - Persoana şi lucrarea Sa	36
Lecţia 8   Duhul lui Dumnezeu - lucrarea Sa în credincioşi	41
Lecţia 9   Darurile Duhului	47
Lecţia 10   Servire	52
Lecţia 11   Sfinţenie personală	56
Lecţia 12   îndepărtarea de Domnul	63
Lecţia 13   Revenirea lui Isus Cristos	69
Anexa A   Descrierea darurilor Duhului	75
Anexa B   Nu ca să fie servit	79
Anexa C   Diferite păreri despre revenirea lui Cristos,	85
90