Domnul este aproape!

Domnul
este
aproape!
(Filip. 4.5)
CALENDAR BIBLIC
pentru zidire, sfătuire şi mingîiere (1 Cor. 14.3)
şi pentru vestirea Evangheliei. (Romani 10.15)

GUTE BOTSCHAFT VERLAG
P.O. Box 80
D-6340 Dillenburg 2
West Germany

INTRODUCERE
Nimeni nu poate închide ochii în faţa seriozităţii timpului pe
care îl trăim. încă pe vremea apostolului loan el scria: „Copila-
şilor, acum este ceasul cel de pe urmă."
„Să ştiţi că în zilele din urmă vor fi vremuri grele. Căci oamenii
vor fi iubitori de sine, iubitori de bani, lăudăroşi, trufaşi, huli-
tori, neascultători de părinţi, nemulţumitori, fără evlavie, fără
dragoste firească, neînduplecaţi, clevetitori, neînfrînaţi, neîm-
blînziţi, neiubitori de bine, vînzători, obraznici, îngîmfaţi; iubi-
tori mai mult de plăceri decît iubitori de Dumnezeu; avînd doar
o formă de evlavie dar tăgăduindu-i puterea. Depărtează-te de
oamenii aceştia." (2 Tim. 3.1-5).
Răul progresează foarte rapid, într-o formă rafinată, şi îngrozi-
toare, fapt care ne face să recunoaştem că anticristul, omul pă-
catului, are deja trase fire ca să încurce pe oameni. Zile rele şi
triste vor veni peste pămînt, deoarece Duhul lui Dumnezeu va
părăsi pămîntul şi împreună cu El şi Mireasa lui Hristos. Pentru
copiii lui Dumnezeu este însă o mare îmbărbătare şi anume:
„Domnul este aproape"
Duhurile rele fac totul ca să lezeze lucrarea lui Dumnezeu. Ata-
curile lor se îndreaptă în mod deosebit spre Persoana Domnului
Isus Hristos şi spre Cuvîntul lui Dumnezeu. După aceste duhuri,
Isus Hristos nu este Fiul Cel Veşnic ca „Dumnezeu revelat în
trup." Cum oare ar putea să tacă tatăl minciunii cînd ştie că mai
are puţină vreme ca să înşele pe oameni? El doreşte să ia pute-
rea oricărei revelaţii a lui Dumnezeu. „Oare a zis Dumnezeu cu
adevărat?" - aşa spune şiretenia vechiului şarpe şi astăzi.
Domnul Isus care este Adevărul spune în rugăciunea Sa: „Cu-
vîntul Tău este adevărul." Dacă punem la îndoială adevărul ace-
sta, atunci toate pîrghile siguranţei noastre ne-au fost luate. Cre-
dincioşlor din Filadelfia le este scris: „Căci ai PĂZIT Cuvîntul
Meu şi n-ai TĂGĂDUIT Numele Meu." (Apoc. 3.8). Noi ştim
că marele vrăjmaş caută să încurce lumea păcătoasă ca să nu
vină prin credinţă şi pocăinţă la Domnul Isus şi să primească
iertarea. Dar nu sîntem în necunoştinţă de faptul că el caută să
înşele şi pe credincioşi. Vrăjmaşul lui Isus şi al Adunării Sale ştie
bine cît de puternică este mărturia pe care e chemată s-o dea pe
pămînt Adunarea lui Dumnezeu - iată de ce el îşi desfăşoară
întreaga putere infernală ca să zdrobească această mărturie în

toate chipurile. El urăşte Numele lui Isus şi tot ce caută să aducă
glorie acestui Nume. Din partea satanei puteţi să întemeiaţi ce
vreţi, puteţi să faceţi orice întovărăşire religioasă doriţi, puteţi
să fiţi ce vreţi, dar numai Adunarea lui Dumnezeu nu, căci pe
aceasta o urăşte de moarte şi va căuta prin tot ce-i stă în putinţă
ca s-o vatăme şi s-o ruineze. El va căuta să înşele pe creştini prin
forme şi învăţături abătute, şi toate acestea le face cu scopul ca
credinciosul să nu mai privească la ISUS ca singurul şi unicul în
care avem totul deplin. Marele vrăjmaş vrea să privim la om şi la
învăţăturile lui sărăcăcioase. De aceea nu ne mirăm de atmosfe-
ra lumească care a inundat multe biserici creştine.
Conştienţi de pericolele la care sînt expuşi credincioşii ca şi oa-
menii încă nemîntuiti am scris aceste meditaţii zilnice care le
încredinţăm în mîna Marelui nostru Dumnezeu şi Tată cu dorin-
ţa ca El să le binecuvinteze împreună cu cei care le citesc. Dum-
nezeu să facă şi prin această lucrare ca să înţelegem cu toţii că
numai în DOMNUL ISUS HRISTOS găsim totul DEPLIN, că
numai El este totul iar omul nimic.
Scriind, singura noastră ţintă a fost să înălţăm Numele lui Isus şi
Sfîntul Cuvînt al lui Dumnezeu. Iată miezul învăţăturii noastre.
Mărturisim, stimate cititor, că dorim mult să cercetezi totul în
lumina Sfintei Scripturi şi a prezenţei lui Dumnezeu şi astfel să
devii tot mai ataşat de Marele Mîntuitor şi de Cuvîntul Său şi tot
mai dezlipit de păcat şi lume, ca şi de orice formă de evlavie,
în cuprinsul lucrării am căutat să folosim pe cît posibil traduce-
rea originală a Sfintei Scripturi.

IANUARIE

1 IANUARIE
El Şi-a pus mîna dreaptă peste mine, şi a zis: Nu te teme!
Eu sînt Cel dîntîi şi Cel de pe urmă, Cel viu. Am fost
mort, şi iată că sînt viu în vecii vecilor. Eu ţin cheile morţii
şi ale Locuinţei morţilor.	Apoc. 1,17-18.
Am trecut pragul unui an nou. Şi ştim cît de importantă este
această trecere pentru noi. Ne stau în faţă evenimente a căror
împlinire este inevitabilă. Isus Hristos însă este acelaşi, El ţine
în mîinile Lui toate lucrurile, toate problemele întregii lumi şi
mai cu seamă problemele noastre personale, cele care adesea ne
înfricoşează. El îngăduie unele situaţii pentru a arăta puterea şi
fiinţa Lui minunată. loan se afla în exil pe insula Patmos, depar-
te de prietenii lui, în mijlocul unor situaţii grele, avînd înainte
necunoscutul. Dar tocmai în această stare a venit la el Domnul
Isus Hristos Cel înălţat de Dumnezeu, încoronat cu cinste, sla-
vă, putere şi autoritate, aşa cum îl vom vedea cu toţii atunci cînd
va veni ca Judecător. El îşi pune mîna pe ucenicul Lui iubit şi-i
spune: „NU TE TEME!"
Domnul Isus este Cel viu care era mort şi iată că trăieşte în vecii
vecilor, Ce minunat că avem un astfel de Mîntuitor viu, care a
primit o înviere atît de glorioasă şi căruia I s-a dat toată puterea
în cer şi pe pămînt! Să ne înfricoşeze acest lucru, sau să avem o
viziune tristă spre viitor? NU. El vrea să rămînă în toate zilele cu
noi. „Nicidecum n-am să te las cu niciun chip NU te voi PĂRĂ-
SI. Ar fi de dorit să simţim şi noi mîna Lui cînd ne spune: „Nu te
teme!" Poate mai sînt numai cîteva clipe pînă la venirea Lui din
nou ca să înalţe pe ai Săi în măreţia lui Dumnezeu. Pînă atunci
însă, să-L urmăm cu toată nădejdea şi despărţiţi de toate lucru-
rile care nu-I plac Lui.
„Nu ţi-am dat Eu oare porunca aceasta: „întăreştete şi îmbărbă-
teazăte. NU te înspăimînta şi nu te îngrozi, căci Domnul Dum-
nezeul tău este cu tine în tot ce vei face?" (Iosua 1.9).

2 IANUARIE
Şi voi, prin El, sînteţi în Hristos Isus. El a fost făcut de
Dumnezeu pentru noi înţelepciune, neprihănire, sfinţire
şi răscumpărare.	1. Cor. 1.30.
Versetul acesta arată ceea ce a devenit Domnul Isus Hristos
pentru noi cei credincioşi prin moartea Lui de pe cruce, nu ceea
ce era El ca făptură în viaţa aceasta pămîntească şi nici ce era în
veşnicie. Apostolul spune: „Prin El (adică prin Dumnezeu) sîn-
teţi în Isus Hristos." înainte de moartea Lui noi nu puteam fi în
Hristos. Legătura cu Hristos Cel viu nu era posibilă înainte de
moartea Lui. Cît timp grăuntele de grîu nu moare rămîne sin-
gur. O legătură vie se poate face numai cu un Hristos mort şi
înviat.
Este clar că Domnul şi Mîntuitorul nostru în sensul textului din
Proverbe 8 şi 9 este ÎNŢELEPCIUNEA lui Dumnezeu; dar
pentru noi El este înţelepciune abia după moartea Lui prin care
toate lucrurile au căpătat rostul lor. La cruce a fost înfăptuită
iertarea păcatelor noastre potrivit cu cerinţele lui Dumnezeu. Şi
aceasta într-o înţelepciune pe care oamenii cu priceperea lor nu
ar fi putut niciodată s-o născocească sau cel puţin s-o înţelea-
gă-
Hristos cel răstignit în care oamenii au văzut slăbiciune a devenit
pentru noi, cei aleşi, PUTEREA şi ÎNŢELEPCIUNEA lui
Dumnezeu. ÎN El avem şi ÎNDREPTĂŢIREA, SFINŢIREA şi
RĂSCUMPĂRAREA. Niciodată n-am fi putut să ajungem la
această moştenire prin propriile noastre puteri. Dumnezeu L-a
făcut pe Hristos păcat pentru noi, ca noi să fim neprihănirea lui
Dumnezeu în El. Sîntem izbăviţi numai prin jertfa Domnului
Isus Hristos şi sîntem mîntuiţi pe temeiul sîngelui scump al Mie-
lului fără cusur şi fără prihană.
Avem de-acum numai o ţintă
Şi NUMAI una să vestim
ISUS! ISUS! numai ISUS!
NUMAI de El noi vrem să ŞTIM.

3 IANUARIE
Cît de plăcute sînt locaşurile Tale, Doamne al oştirilor!
'   Ps. 84,1.
Inima pe care a găsit-o Dumnezeu are dorinţa să lucuiască la El.
Această dorinţă îi îndemna pe cei trei ucenici, pe muntele
schimbării la faţă să ceară să clădească trei colibe. Aceasta arăta
starea sentimentală a lor ca evrei, şi ne mai arată că gîndurile lor
ar fi putut să-L îndepărteze pe Domnul de la ei, lucru care era
grav. Ei doreau să-L ţină pe Domnul Isus cu ei, deci El urma să
rămînă cu ei pe pămînt. Isus însă nu le putea împlini această
dorinţă, dar le-a dat şi lor şi nouă un cuvînt de mîngîiere: „Să nu
vi se tulbure inima... în casa Tatălui Meu sînt multe locaşuri
... Eu Mă duc să vă pregătesc un loc... Mă voi întoarce şi vă
voi lua cu Mine ca acolo unde sînt Eu să fiţi şi voi." în textul de
la loan 14 este oglindită în chip minunat această mare lucrare
necunoscută pînă atunci, că oamenii vor locui în însăşi Casa lui
Dumnezeu.
Domnul Isus nu putea să rămînă cu ucenicii Lui pe acest pămînt
care-i întinat, ci El vrea să-i aibe la El, unde locuieşte sfinţenia şi
toate sînt aşa cum doreşte EL Poporul Lui va locui împreună cu
El. „Tată vreau ca acolo unde sînt Eu să fie împreună cu Mine şi
aceia pe care Mi i-ai dat Tu, ca să vadă slava Mea." în Exod
15.13 citim: „Prin îndurarea Ta, Tu ai călăuzit, şi ai izbăvit pe
poporul acesta. Iar prin puterea Ta îl îndrepţi spre locaşurile
sfinţeniei Tale." Cei mîntuiţi cîntă puterea şi tăria JLui, iar în
versetul 17 găsim cu claritate îndeplinirea Legămîntului Lui pe
care El însuşi 1-a întemeiat.
Iată ce a făcut Dumnezeu pentru poporul Lui. El vrea să-i dea
un loc de odihnă şi nu numai în pustia lumii, ci hotărîrea Lui este
ca poporul Său să intre în locul sfînt.
HRISTOS este creştinismul şi religia noastră. Duhul Sfînt ne
conduce NUMAI la El. Teologia noastră este BIBLIA.
Numai pe acestea vrem să le recunoaştem.
10

4 IANUARIE
Noi toţi privim cu faţa descoperită, ca într-o oglindă, sla-
va Domnului, şi sîntem schimbaţi în acelaş chip al Lui, din
slavă în slavă, prin Duhul Domnului.         2. Cor. 3,18.
Dumnezeu s-a revelat (descoperit) prin Isus Hristos în plinăta-
tea harului şi a sfinţeniei Lui. Cine crede din inimă în Hristos
este înălţat la Dumnezeu, fiind aşezat ca urmare a jertfei lui
Hristos, în El şi fiind adus înaintea Lui pentru a avea parte de
cele mai mări binecuvîntări. Prin moartea lui Hristos, păcatul
este înlăturat şi prin credinţă omul nu numai că primeşte mîntu-
irea şi pacea, dar este şi aşezat în Hristos, fiind introdus astfel în
lumina şi sfinţenia prezenţei lui Dumnezeu. Un astfel de om are
de pe acum deplina neprihănire şi libertate. Duhul Sfînt care
locuieşte în fiecare credincios născut din nou, călăuzeşte sufletul
cu bucurie, în prezenţa lui Dumnezeu. El face ca prin credinţă
să vedem cu faţa descoperită sfinţema lui Dumnezeu prin Acela
care a fost înviat din morţi, adică prin Domnul Isus Hristos.
Ce deosebire faţă de aceia care se întemeiază pe lege! Cînd
Moise cobora a doua oară de pe munte cu legea în mînă (căci
prima dată, cînd a văzut viţelul de aur a spart tablele mărturiei)
faţa lui strălucea, în aşa fel încît poporul nu o putea privi.
Dar acum, după ce problema păcatului şi a legii a fost rezolvată
în chip dumnezeiesc, noi putem aşa cum a dorit Dumnezeu, să
privim cu faţa descoperită slava lui Isus. Iată o parte preţioasă
pentru toţi cei care au găsit în adevăr mîntuirea în Hristos Isus.
Dar mai este însă o latură, cea practică: ca toţi cei care îi aparţin
lui Isus să trăiască mereu în viaţa lor, prin credinţă, această
lucrare de a privi conţinu faţa Lui.
Numai în măsura în care noi trăim acest lucru se va imprima în
fiinţa noastră chipul lui Hristos şi învăţătura Lui, şi aceasta spre
slava lui Dumnezeu şi spre marea binecuvântare a mărturiei pe
care o dăm în jurul nostru aici pe pămînt.
11

5 IANUARIE
Şi moartea nu va mai fi. Nu va mai fi nici tînguire, nici
ţipăt, nici durere, pentrucă lucrurile dintîi au trecut.
Apoc. 21,4.
într-o zi, un predicator stătea de vorbă cu un ateu. Acesta i-a
spus: „Dumneavoastră mi-aţi spus ce credeţi; dar eu nu cred
ceea ce exprimaţi în predicile dumneavoastră."
Predicatorul i-a răspuns: „Atunci explicaţi-mi dumneavoastră ce
credeţi." „Eu cred că odată cu moartea se sfîrşeşte totul." „Şi eu
gîndesc la fel" a răspuns predicatorul. „Cum, dumneavoastră
credeţi că odată cu moartea se sfîrşeşte totul?" „Desigur" a răs-
puns el, „moartea pune capăt puterii omului de a mai face rău;
moartea pune capăt visurilor dumneavoastră, relaţiilor priete-
neşti, pune capăt voinţei dumneavoastră; totul se sfîrşeşte odată
cu moartea. Cînd veţi muri, veţi merge în întunerecul cel mai
adînc. Pentru mine, moartea pune capăt drumurilor mele pe
pămînt: toate lacrămile, toată truda, toate decepţiile, toată du-
rerea şi îngrijorările se vor sfîrşi. Toate acestea se vor sfîrşi în
viaţa mea cînd vine moartea iar eu mă duc la Domnul meu, în
împărăţia Lui."
„Eu nu am priceput acest lucru pînă acum" a răspuns necredin-
ciosul.
Rezultatul acestei discuţii a fost că acel om a găsit pace cu Dum-
nezeu prin această mărturie. DA, moartea pune capăt tuturor
problemelor care au legătură cu viaţa pămîntească. Pentru copiii
lui Dumnezeu atunci începe fericirea veşnică în Paradis cu Hris-
tos, unde este cu mult mai bine. Viitorul lor este pentru veşnicie
în locaşurile sfinte ale Casei Tatălui, în slava lui Dumnezeu. Dar
ceilalţi? „Partea lor este în iazul de foc care arde cu foc şi cu
pucioasă." (Apoc. 21.8).
Ce dulce este odihna în faţa luminoasă a lui Isus!
Moartea, păcatul şi durerea, aici nu mai sînt,
Ci odihna, odihna, odihna cerească.
La sînul Mîntuitorului acum alerg încrezător.
„Dacă mărturiseşti deci cu gura ta pe Isus ca Domn şi dacă crezi
în inima ta că Dumnezeu L-a înviat din morţi, vei fi mîntuit."
(Romani 10.9).
V	'	12

6 IANUARIE
Dumnezeu, care a făcut lumea şi tot ce este în ea, este
Domnul cerului şi al pămîntului, şi nu locuieşte în temple
făcute de mîini.	Faptele 17,24.
în capitolul 16 al Evangheliei după Matei, Domnul nostru Isus
Hristos răspunde la mărturisirea lui Petru: „Tu eşti Hristosul,
Fiul Dumnezeului Celui Viu", cu cuvintele: „Ferice de tine, Si-
mone, fiul lui Iona fiindcă nu carnea şi sîngele ţi-a descoperit
lucrul acesta ci Tatăl Meu care este în ceruri. Şi Eu îţi spun: tu
eşti Petru şi pe această piatră voi zidi Adunarea Mea şi porţile
locuinţei morţilor nu o vor birui." Numele care este dat puterii
Satanei „porţue locuinţei morţilor" înseamnă întreaga putere a
morţii, pe care o are Satana, dar ne arată clar şi concis că pe
temelia HRISTOS - FIUL LUI DUMNEZEU, Adunarea este
de neînvins. Primul om creat în nevinovăţie ca şi urmaşii lui,
chiar şi cei din poporul Israel ca fiind sub lege, au fost învinşi de
porţile locuinţei morţilor. Dar iată pe Unul, pe care moartea nu
a putut să-L ţină. Este Hristos, Fiul Dumnezeului Celui Viu,
dovedit astfel prin învierea din morţi Romani 1.4). Dumnezeu a
descoperit lui Simon fiul lui Iona acest lucru, iar Simon 1-a măr-
turisit în public. Aceasta este temelia: HRISTOS, FIUL DUM-
NEZEULUI celui viu, pentru Adunare. Ce temelie nezdrunci-
nată: Fiul lui Dumnezeu în puterea învierii Lui, care este dată
tuturor celor ce vin la El, ca să fie făcuţi şi zidiţi ca nişte pietre
vii. Pe această piatră şi-a zidit Hristos, Adunarea Sa. Pietrele
vii, vin la această piatră preţioasă - HRISTOS - dat tuturor
celor ce vin prin credinţă să primească acest Dar de preţ, fiind
astfel uniţi în Hristos cu toţi cei ce cred în El. *
Adevărata temelie a Adunării lui Dumnezeu este deci: „Hristos,
Fiul Dumnezeului celui Viu." Clădirea e zidită pe Stîncă, iar
Stînca nu este Petru care putea greşi, se putea poticni, rătăci, ci
este numai Hristos, Fiul Dumnezeului celui Viu; fiecare piatră
din această clădire spirituală - Adunarea - are parte de viaţa
Stîncii, iar Stînca nu poate fi nimicită.
13

7 IANUARIE
Mare putere are rugăciunea fierbinte a celui neprihănit.
Iacov 5,16.
Un preot american povestea odată următoarele: în satul său natal
de mai mulţi ani la rînd nici un suflet nu ajunsese la mîntuire. Tine-
retul trăia într-o indiferenţă totală. într-un loc, la marginea satului
locuia însă un forjor credincios înaintat în vîrstă; el se bîlbîia atît de
tare, încît ţi-era milă cînd vorbea. într-o zi pe cînd el era singur la
forjă întristat de faptul că în satul lui nu sînt roade pentru Domnul,
a găsit de cuviinţă să închidă atelierul iar după amiaza aceea s-o
folosească în rugăciune către Dumnezeu. Se ruga fierbinte, şi Dum-
nezeu a ascultat strigătul acestui om bîlbîit. După rugăciune el s-a
dus plin de încredere la. preot şi a propus să se ţină o adunare de
evanghelizare. După ce a cumpănit lucrurile, preotul a fost de acord
cu propunerea, dar înăuntrul său se gîndea că va urma un eşec şi că
oamenii nu vor veni. Adunarea a avut loc într-o casă particulară.
Cînd s-a apropiat ora fixată pentru vestirea Evangheliei a venit atîta
popor încît sala a devenit neîncăpătoare. A fost o lucrare minunată.
Multe suflete au fost puse în mişcare în clipa cînd forjorul acela
credincios era în genunchi, rugîndu-se stăruitor Domnului.
Rugăciunea fierbinte, făcută cu credinţă are o mare putere. Ea a
fost şi este ascultată de Dumnezeu. Poate că nu sîntem în stare să
propovăduim Evanghelia lui Dumnezeu în public, dar toţi putem să
ne rugăm în cămăruţa noastră şi chiar pe patul de boală. Iar subiecte
(le rugăciune avem destule. Oare să nu ne stea pe inimă şi nouă
mîntuirea sufletelor? Stăruim noi neîncetat pentmca Dumnezeu să
deschidă inimi pentru primirea Domnului Isus?
Rugăciunea este respiraţia sufletului. Aşa cum sîngele primeşte oxi-
genul necesar vieţii prin respiraţie şi astfel se înnoieşte şi se curăţe-
şte, tot aşa şi sufletul se înnoieşte prin rugăciunea făcută cu credin-
ţă. Cu cît sufletul se poate ridica mai sus, cu atît mai curat şr bine-
făcător este aerul. Rugăciunea nu este deci o sarcină ci o NEVO-
IE.
Rugăciunea este o VORBIRE cu Dumnezeu: „pe cînd vorbeam eu
încă în rugăciunea mea..." (Daniel 9.21). Şi de aceea apostolul,
insuflat de Duhul Sfînt arată cine este în drept să se roage în adu-
nare, (vezi 1 Cor. 14.33-38).
14

8 IANUARIE
Ceice vor merge pe Calea cea sfîntă, chiar şi cei fără min-
te, nu vor putea să se rătăcească.	Isaia 35,8.
în Isaia 35 este vorba de o cale numită: „calea sfîntă." Este
vorba desigur despre poporul Israel, dar se poate spune că gîn-
durile din acest capitol au valabilitate şi pentru zilele noastre.
De multe ori facem această constatare că unii fraţi şi surori care
îşi deschid inima pentru lucrarea lui Dumnezeu şi cred în chip
simplu în El, sînt mai înaintaţi în cunoştiinţa duhovnicească
decît unii care am zice noi că sînt mai avansaţi în ce priveşte
pregătirea. Experienţa în această direcţie este adeverită de Cu-
vîntul lui Dumnezeu, care spune: „Te laud Tată, Doamne al
cerului şi al pămîntului, pentrucă ai ascuns aceste lucruri de cei
înţelepţi şi pricepuţi şi le-ai descoperit pruncilor. Da, Tată, Te
laud, pentrucă aşa ai găsit Tu cu cale."
Ce bine ar fi dacă noi vom cugeta mai mult asupra acestei expre-
sii: „pruncilor." Cei care sînt convinşi că le trebue şi le este
necesară învăţătura, sînt bucuroşi şi mulţumiţi pentru tot ce le
dă Dumnezeu, iar El răsplăteşte şi binecuvintează pe copiii Lui
care vin cu o asemenea credinţă. Ceilalţi în mîndria lor care se
cred atot cunoscători se despart de drumul care duce la adevă-
rata înţelepciune. Domnul însuşi aşează odată pe un copilaş în
mijlocul ucenicilor şi le spune: „Adevărat vă spun că dacă nu vă
veţi întoarce la Dumnezeu §i nu vă veţi face ca nişte copilaşi, cu
niciun chip nu veţi intra în împărăţia cerurilor." Să ne străduim
întocmai cum face un copilaş micuţ şi să dăm ascultare numai
Cuvîntul lui Dumnezeu. Acesta este drumul pe care ne poate
călăuzi Duhul Sfînt pentru a deveni slujitori ai lui Dumnezeu
pregătiţi de El pentru orice lucrare bună.
Omului firesc i-ar plăcea mai bine să lucreze în public, decît să
înveţe în taină; iar plăcea mai mult să fie plin de slava oameni-
lor, decît să fie smerit sub mîna lui Dumnezeu.
15

9 IANUARIE
Omul dintîi este din pămînt, pămîntesc; Omul al doilea
este din cer.	1. Cor. 15,47.
Primul om a fost Adam, al doilea om, cel de pe urmă Adam este
Omul Isus Hristos. încă de la început este între ei o diferenţă
esenţială. Primul Adam a fost făcut din ţarină, al doilea Adam
este născut din Dumnezeu şi a venit din cer. Primul a fost făcut
om în toată firea prin mîna cea puternică a lui Dumnezeu. Cel
de al doilea Om, spre deosebire de primul a fost născut printr-o
fecioară, lucrarea minunată a Duhului Sfînt, a crescut ca tînăr şi
a devenit apoi bărbat. El a cunoscut în întregime slăbiciunile
fiinţei omeneşti. El a venit cu plinătatea şi cu desăvîrşirea Lui,
iar odată cu creşterea Lui în vîrstă a „crescut şi în înţelepciune şi
era tot mai plăcut înaintea lui Dumnezeu şi înaintea oamenilor."
Primul om deşi era rînduit domnitor al creaţiei de pe pămînt era
o fiinţă dependentă; al doilea om deşi era Atotputernicul Cre-
ator al tuturor lucrurilor, a luat locul unui om întrutotul ascultă-
tor. El este „cel dintîi născut" şi Lui îi aparţine tot ce se găseşte
în cer şi pe pămînt, ceea ce se vede şi ceea ce nu se vede, căci
totul s-a făcut prin El şi pentru El. Cînd primul Adam a fost
creat existau deja cerurile şi pămîntul; dar ele au fost create prin
cel de al doilea Adam, căci „toate se ţin prin El." (Col.
1.15-17).
Primul om a fost făcut din ţarină fiind un fiu al pămîntului; al
doilea Om a venit din împărăţia cerurilor fiind „Fiul Celui Prea
înalt."
„în adîncă adorare îngerii se închină
Minunîndu-se de slava Ta
în Tine străluceşte plinătatea Dumnezeiască
Şi în Tine sîntem şi noi desăvîrşiti."
Lumea urăşte pe Hristos, pentrucă nu-L cunoaşte. Vorbirea ei
este: „La o parte cu Hristos! Noi nu vrem ca El să stăpînească."
Lumea deşi se socoteşte noblă prin cultură şi prin morală şi
zugrăvită pe deasupra cu mărturisirea creştinismului, are în su-
flet aceeaşi ură adîncă împotriva Fiinţei şi stăpînirii Domnului
nostru Isus Hristos, şi acum ca şi în vechime.
16

10 IANUARIE
Şi fiindcă iubea pe ai Săi, care erau în lume, i-a iubit pînă la capăt.
loan 13,1.
Acesta este un adevăr nespus de plăcut pentru credincioşii de astăzi
care nu numai că pot să-1 priceapă prin credinţă dar care pot să-1
experimenteze şi în practică. Ce preţios este acest lucru să putem
cunoaşte dragostea lui Hristos într-o lume atît de rece! Această dra-
goste era în inima lui Dumnezeu chiar înainte de întemeierea lumii,
cînd El ne-a ales în Hristos!
Domnul Isus îşi îndreaptă privirea acum şi către tine iubite cititor
născut din nou şi vede în tine pe unul din cei pe care 1-a ales Tatăl
înainte de veacuri, ca să te facă părtaş sfinţeniei Lui, în har. înainte
de întemeierea lumii Tatăl te-a unit cu Fiul Său şi vede acum în tine
un ales al Tatălui. Poate oare să fie împotriva noastră un Dumnezeu
care are asemenea gînduri? Nu ne iubeşte oare Fiul cînd vede unirea
noastră cu El? Oare nu a făcut totul Domnul Isus pentru a ne des-
coperi aceste gînduri cereşti ascunse pentru noi? Nu s-a dat El însuşi
pentru păcatele noastre şi nu ne-a mîntuit prin sîngele Său?
DA, Dumnezeu L-a făcut păcat pe Domnul Isus pentru noi, L-a
înviat şi L-a înălţat la dreapta Sa. Noi am murit în El, sîntem înmor-
mîntaţi prin botez în moartea Lui şi înviaţi împreună cu El. Putem
oare să ridicăm ochii spre cer, fără să vedem comoara cerească de
har al lui Dumnezeu care ne-a strămutat în locurile cereşti prin Hri-
stos Domnul?
Ce har nemărginit ne este dat ÎN Hristos!
Aş dori ca noi să-L iubim din inimă, deoarece El ne-a iubit mai întîi
Şi iubirea Lui nu se va sfîrşi niciodată.
Nu este nimic, în toată lumea mai binecuvîntat decît o viaţă trăită
într-o atîrnare necurmată faţă de Domnul Dumnezeu; să atîrni de
El clipă de clipă, să te alipeşti de El şi să aştepţi ca El să îngrijească
de orice lucru! Adevărata taină a păcii şi a unei neatîrnări sfinte faţă
de oameni, constă în a avea TOATE izvoarele în El. Isus e tot ce ne
trebuie; nu avem nevoie de altceva.
17

11 IANUARIE
Şi dacă cineva nu înţelege, să nu înţeleagă!
1. Cor. 14,38
în Proverbe 19.2 citim: „Lipsa de ştiinţă este o pagubă pentru
cineva" şi în Efeseni 5.17: „De aceea nu fiţi nepricepuţi, ci înţe-
legeţi care este voia lui Dumnezeu."
în 1 Corinteni 15.34 apostolul Pavel spune, spre ruşinea lor, că
sînt unii credincioşi care nu cunosc pe Dumnezeu. Este multă
necunoaştere spirituală şi avem nevoie să învăţăm lucrurile ce-
reşti, în 1 Corinteni 14 se vorbeşte despre rînduiala în adunări.
„Căci Dumnezeu nu este un Dumnezeu al neorînduielii" Cei
care se adună pentru Numele Domnului nu pot ca să facă ei
rînduieli în adunări după propriile lor iniţiative şi după propriile
lor concepţii. Noi sîntem supuşi Domnului şi voinţei Lui. în 1
Tim. 3.15 apostolul Pavel ne scrie: „... să şti cum trebuie să te
porţi în Casa Iţii Dumnezeu." De asemenea şi alte texte ale
Bibliei ne dau îndrumări clare în această privinţă. Nici un copil
al lui Dumnezeu nu trebuie să fie în neştiinţă. Acest cuvînt:
„Dacă.cineva nu înţelege să nu înţeleagă," exprimă o stare tris-
tă. Cine este în această stare nu mai cugetă, cum făceau cei din
Berea, şi nu primesc mustrările din partea celorlalţi credincioşi.
Cîtă durere şi tulburare se produce acolo unde este prezentă
necunoaşterea Bibliei!
Cunoaşterea voiei lui Dumnezeu în strînsă legătură cu supune-
rea şi ascultarea aduc binecuvîntare şi unire frăţească. Ea ne
face să fim şi voioşi şi supuşi unii altora, în frica lui Hristos şi ne
dă puterea necesară ca să suportăm cuvîntul de mustrare cînd
este nevoie. în Cuvîntul Lui, El ne-a descoperit toată măreţia lui
Dumnezeu şi ne este de folos să străbatem această Carte ca pe o
ţară binecuvîntată în lung şi în lat.
Isus e TOT ce ne trebuie. Ne putem bizui pe El în toate aspec-
tele vieţii. în mîna Lui cea bună şi puternică trebuie să ne simţim
în mai multă siguranţă decît în mîinile celui mai îndemînatic om.
Toate darurile le avem ÎN ISUS. El este izvorul oricărei autori-
tăţi şi a oricărei slujbe. Dacă îl avem pe El, avem totul şi din
belşug. „Nu de la oameni, nici printr-un om, ci prin Isus Hristos
şi prin Dumnezeu Tatăl ..." (Gal. 1.1).
18

12 IANUARIE
Mijlocul să vă fie încins, şi făcliile aprinse. Şi să fiţi ca
nişte oameni, care aşteaptă pe stăpînul lor. ,
Luca i2,35-36.
Toţi credincioşii care prin sîngele Domnului Isus, au fost mîntu-
iţi, au o nădejde sfîntă şi neclintită: Hristos va veni ca să-i ducă
în locaşurile Tatălui. Această nădejde vie ne umple inima pe
deplin şi ne face să veghem şi să aşteptăm venirea Lui. Aşa cum
în vremurile din urmă israeliţii trebuiau să stea cu mijlocul
încins, încălţaţi, cu toiagul în mînă aşteptînd clipa cînd avea să
vină ordinul de părăsire a ţării robiei, tot astfel aşteptăm şi noi
cu nerăbdare clipa cînd Domnul Isus însuşi „cu un strigăt, cu
glasul unui arhanghel şi cu trîmbiţa lui Dumnezeu" va veni pe.
nor ca să ne ia la El, la Tatăl în cer.
Dacă această speranţă este vie în viaţa noastră, atunci noi sîn-
tem gata să-L întîmpinăm. Mijlocul nostru să fie încins bine ca
nu cumva hainele noastre să ne împiedece, făclia noastră trebuie
să ardă, ca să împrăştie lumina unei bune mărturii şi mîna noas-
tră să mînuiască bine toiagul adevărului. în această stare nu este
greu să arătăm în afară că sîntem nişte călători care aşteaptă pe
Domnul lor.
Putem oare să ne imaginăm că israeliţii aveau alte preocupări
decît plecarea lor din ţara robiei? Cu ce ne OCUPĂM noi şi ce
ne UMPLE inima? Sîntem într-adevăr gata ca să-L întîmpinăm
pe Domnul? Sau nădejdea şi aşteptările noastre sînt încă pămîn-
teşti? Ce pagubă ar fi acest lucru!
„încă puţină, foarte puţină vreme şi Cel ve vine va veni şi nu va
zăbovi." Cel care a spus: „Iată Eu vin curînd" va veghea asupra
Cuvîntului Său şi-L va îndeplini. îi răspundem oare cu toată
inima: „Amin; VINO Doamne Isuse"?
Domnul nostru va veni în curînd. Primii creştini erau atît de
pătrunşi de această aşteptare încît nu-i mai interesau lucrurile
materiale. Cît de mult ar trebui ca întreaga noastră fiinţă să
radieze în jur aşteptarea venirii Domnului Isus, lucrînd pentru
salvarea sufletelor din focul pierzării şi luptînd pentru înălţarea
adevărului Sfintei Cărţi.
19

13 IANUARIE
Fiindcă ai păzit cuvîntul răbdării Mele, te voi păzi şi Eu de
ceasul încercării, care are să vină peste lumea întreagă, ca
să încerce pe locuitorii pămîntului.	Apoc. 3,10.
Scriptura vorbeşte mult şi în mod special în cartea Apocalipsa
despre judecata viitoare. Iar noi putem pricepe din toată Sfînta
Scriptură că Domnul Isus Hristos ne-a spus limpede că ai Lui nu
vor trece prin necazul cel mare. Mulţi cred că trebuie să treacă
prin acest necaz şi de aceea sînt neliniştiţi iar bucuria lor dispare.
Tocmai acest lucru îl vrea duşmanul sufletelor noastre. „Ceasul
încercării" este numai pentru cei de pe pămînt. Credincioşii au o
misiune specială, cerească, căci ei nu locuiesc pe pămînt. Ca
cetăţeni ai cerului vor privi de sus judecata, aşa cum privea de
pe munte Avraam judecata Sodomei şi Gomorei în prezenţa lui
Dumnezeu. în textul de azi, Domnul ne arată precis viitorul
celor credincioşi: El ne va ocroti, ne va păzi de ceasul încercării
care va veni. Dar de ce vrea El să păzească pe cei credincioşi?
Pentru că au păzit cuvîntul răbdării Lui. Ei aşteaptă pe Domnul
dar şi Domnul îşi aşteaptă Mireasa, pentru înălţare şi pentru
slavă.
Ce însemnat este acest lucru pentru credincioşi: El va veni, dar
nu va veni pentru păcătoşi. Este însemnat lucru să ne lăsăm
călăuziţi de Cuvîntul Lui. Dar aceasta nu este totul, trebuie ca
inima să aibe dorinţa şi bucuria pentru aşteptarea Lui. De aceea,
iubiţi cititori să aşteptăm Luceafărul strălucitor de dimineaţă
care răsare înaintea zilei de judecată pregătită pentru păcă-
toşi.
Noi credem că adevărul despre osînda veşnică stă în legătură
deadreptul cu însuşirea nemărginită a lucrării de mîntuire a
Domnului nostru. Dacă nimic alta nu ne scapă de urmările păca-
tului, decît o jertfă cu putere veşnică, atunci şi urmările păcatu-
lui sînt tot veşnice. Noi trebuie să măsurăm păcatul şi urmările
lui numai cu măsura jertfei Domnului Isus şi nu cu măsura sim-
ţirii omeneşti sau a minţii omeneşti. Această dovadă poate să
pară multora puţin însemnată, însă pentru noi are o putere foar-
te mare. - C. H. M.
20

14 IANUARIE
Aruncă-ţi pîinea pe ape, şi după multă vreme o vei găsi iarăş!
Ecl. 11.1.
Oamenii mîntuiţi pot fi de folos altora în felurite chipuri. Din Cu-
vîntul lui Dumnezeu reiese clar să nu fim niciodată zgîrciţi. Ce pildă
de dăruire ne dă nouă pentru totdeauna Fiul lui Dumnezeu. El răs-
pîndea cu inimă largă binecuvîntările, El hrănea pe cei înfometaţi,
El tămăduia pe bolnavi şi în cele din urmă S-a dat pe Sine însuşi ca
preţ de răscumpărare pentru mulţi.
„Să nu obosim în facerea binelui, căci la vremea potrivită vom sece-
ra, dacă nu vom cădea de oboseală." (Gal. 6.9). Marea tragedie nu
constă în starea materială a oamenilor ci în cea spirituală. De aceea
avem datoria să-L prezentăm pe Isus, Domnul nostru ca „Punea
viefii." Putem face oricînd acest lucru, aruncînd această Pîine pe
apele care înfăţişează „marea popoarelor." Adesea trece atît de
mult timp pînă cînd un flămînd găseşte această Pîine.
De aceea să nu ne lăsăm împiedecaţi de împrejurări, ca să răspîndim
tot mai mult această Pîine. Dumnezeu lasă uneori să vedem roade,
acolo unde nici nu ne aşteptăm; şi chiar dacă pe pămînt nu le vom
vedea, le vom vedea în cer. El a spus: „Tot aşa şi Cuvîntul Meu,
care iese din gura Mea, nu se întoarce la Mine fără rod, ci va face
voia Mea, şi va împlini planurile Mele." (Isaia 55.11).
Ai mîncat şi tu cititor drag, din această pîine pentru a avea astfel
mîntuire veşnică?
Isus Hristos, Pîinea vieţii,
E mîntuirea sufletului meu.
La Tine nu vine nici un om în zadar
Tu tămăduieşti inima împovărată de păcat,
Eşti Pîine pentru aici, pe pămînt,
Hrana sufletului în veci de veci.
Consacraţi-vă viaţa care v-a fost dată, puneţi-o în slujba lui Hristos
cu TOATE posibilităţile ei, lucrînd la mîntuirea semenilor voştri, ca
să-i smulgeţi din păcat şi moarte. Dumnezeu nu ne cheamă la lucru
pe temeiul priceperii noastre ci pe al înţelepciunii Lui. Să lucrăm
călăuziţi de El prin Duhul Sfmt.
21

15 IANUARIE
Şi astfel vom fi totdeauna cu Domnul. Mîngîiaţi-vă dar
unii pe alţii cu aceste cuvinte.	1. Ţes. 4,17-18.
Ce limpede ne învaţă Cuvîntul lui Dunnezeu în ceea ce priveşte
lucrurile veşnice. Ne spune că toţi cei care cred în Isus Hristos
vor fi pe veci cu El. Noi nu avem cuvinte pentru a arăta ce
imensităţi de har şi binecuvîntări sînt în acest adevăr. în inima
tesalonicenilor lucrau aceste trei lucruri: credinţa, nădejdea şi
dragostea. Toate gîndurile şi acţiunile lor erau îndreptate spre
cer, acolo unde Hristos stă la dreapta Tatălui. Ei au înttfrs spa-
tele lumii întregi şi s-au îndreptat de la idolii lor spre Domnul
Isus, săvîrşind faptele credinţei. Ei trăiau în aşteptarea Domnu-
lui şi zi de zi îi preocupa acest gînd. De aceea, prin dragostea
care era în inimile lor, au fost îmbărbătaţi foarte adesea. Deoa-
rece tesalonicenii trăiau în această nădejde, ei se deosebeau de
ceilalţi oameni necredincioşi, care priveau la cele pămînteşti;
partea acestora va fi mînia lui Dumnezeu, mînie de care vor fi
izbăviţi însă copiii lui Dumnezeu, la venirea Domnului Isus. Dar
pînă în clipa aceea, cînd Domnul Isus va veni pentru ai Săi, ca
într-o clipă să ne schimbe şi să fim înălţaţi în casa Tatălui, noi
sîntem în mîinile dumnezeeşti a căror făgăduinţă este „DA şi
AMIN". Tot ce întîmpinăm chiar şi în încercările din viaţa noas-
tră vin din mîna Lui. El ne dă şi nădejdea în revenirea Domnului
Isus Hristos. Unde va duce pe ai Săi? în casa Tatălui. El este
Soarele veşnic al cerului.
El este, bucuria şi fericirea Tatălui; şi noi putem spune cu inima
plină de bucurie: „Tu eşti al meu în veci"
El este CENTRUL cerului; în faţa Lui vom îngenunchia pentru
â-L adora şi a-L proslăvi. (Apic. 5.14).
De aceea cu ajutorul lui Dumnezeu NU vom şterge niciodată
Numele cel fără seamăn al lui Isus de pe drapelul în jurul căruia
ne-a adunat Duhul Sfînt, pentru a pune în locul Lui numele unui
om muritor. Să pui un om în fruntea unei adunări, înseamnă
curată necredinţă şi o insultă adusă prezenţei lui Dumnezeu.
22

16 IANUARIE
Ei n-au înţeles nimic din aceste lucrtiri; căci vorbirea
aceasta era ascunsă pentru ei, şi ei nu pricepeau ce le
spunea ISUS.	Luc. 18,34.
Domnul le-a vorbit de trei ori ucenicilor despre suferinţele,
moartea şi învierea Sa, dar ei „nu pricepeau ce le-a spus." Ei
visau măreţie şi putere. Iacov şi loan au vrut, ca unul să stea la
dreapta şi altul la stînga Domnului în împărăţia Lui. Desigur, în
curînd Domnul Isus va sta pe Tronul de domnie şi va domni, dar
„Fiul Omului n-a venit să I se slujească ci El să slujească şi să-şi
dea viaţa ca răscumpărare pentru mulţi." La cruce a trebuit să
plătească preţul răscumpărării noastre, dîndu-se pe Sine însuşi
ca jertfă şi luînd asupra Lui pedeapsa pe care trebuia s-o primim
noi. Acolo, pe lemnul crucii, El a primit să fie făcut blestem
pentru noi, ca să ne scape astfel pe noi de blestemul legii, aşa
cum este scris în Deut. 21.22-23. Acest text arată clar, că un om
care a săvîrşit o nelegiuire vrednică de pedeapsa cu moartea, era
în unele cazuri ţintuit pe cruce ca o mărturie vie a unei judecăţi
drepte. (Iosua 8.29;10.27). Aşa s-a întîmplat cu Fiul Omului
care a fost ţintuit viu pe cruce. Mîinile şi picioarele Lui'au fost
străpunse acolo. Vîndut de Iuda, tăgăduit de Petru şi părăsit de
toţi atîrna pe cruce. Toţi cunoscuţii stăteau de o parte, iar El era
răstignit între doi tîlhari. Soldaţii romani îşi împărţeau între ei
hainele Lui. Toţi trecătorii îl priveau dînd din cap. Soarele se
întunecase.
Să nu uităm niciodată ce moarte a suferit Domnul Isus pentru
noi!
Meditînd mai mult la suferinţele Domnului Hristos pentru noi
nu putem să facem altceva decît să cîntăm: „Vrednic eşti,
Doamne şi Dumnezeul nostru să primeşti slava, cinstea şi pute-
rea ... bogăţia, înţelepciunea, tăria şi lauda."
Un Hristos înviat este DOVADA VEŞNICĂ a unei mîntuiri
împlinite, şi dacă mîntuirea este un lucru împlinit, pacea credin-
ciosului este ceva adevărat şi statornic.
Fiecare îndoială în inima unui creştin este o ocară adusă Cuvîn-
tulai lui Dumnezeu şi jertfei lui Hristos.
23

17 IANUARIE
Veniţi să ne închinăm şi să ne smerim, să ne plecăm
genunchiul înaintea Domnului, Făcătorului nostru!
Ps. 95,6.
Rugăciunea este respiraţia sufletului. Copiii lui Dumnezeu nu
pot spune că au stăruit destul în rugăciune cu Domnul lor. Dese-
ori se ridică spre Domnul numai oftări, care la vremea lor, vor fi
ascultate, dar nici rugăciunea din cămăruţă nu trebuie uitată,
deoarece are o mare importanţă pentru credincios. Aceasta este
o arătare în afară, dar prin ea mărturisim supunere şi smerenie;
aşa ne putem apropia de Dumnezeu.
Aceasta o simţeau şi credincioşii Vechiului Testament; Eliezer,
Moise, Iosua, David, Solomon, Ezechiel, Daniel, Esra şi Nee-
mia se aruncau cu faţa la pămînt ca aşa să proslăvească pe Dum-
nezeu. Şi Domnul nostru Isus Hristos îngenunchea: „a căzut cu
faţa la pămînt" şi se ruga. (Matei 26.39; Luca 22.41).
Slujitorul credincios Pavel, scrie: „Eu îmi plec genunchii înain-
tea Tatălui Domnului nostru Isus Hristos." Cînd şi-a luat rămas
bun de la efeseni, de la bătrîni şi presbiteri, Scriptura ne spune:
„îngenuncheau toţi" (Efes. 3.14; F. Ap. 20.36). Petru şi Ştefan
de asemenea au îngenuncheat în rugăciune. (F. Ap. 7.60;
9.40).
Deşi Dumnezeu nu ia în seamă manifestările exterioare, căci El
cercetează inima; are însă plăcere dacă omul vine smerit şi în
frică de Dumnezeu la rugăciune. Dacă comportarea noastră in-
terioră este demnă şi în supunere, atunci se va transpune şi în
viaţa practică din afară. Cum, de exemplu, sănătoşi fiind să ne
culcăm în pat sub plapuma cea caldă şi să ne rugăm? Nu se
întîmplă deseori acest lucru la unii fraţi şi surori care ocupă o
poziţie nedemnă la rugăciune? Să ne dăm bine seama, că, dacă
ne rugăm, stăm de vorbă cu Dumnezeul cel sfînt şi ar trebui să
ne verificăm poziţia cît şi arătarea ei exterioară.
Trebuie ca firea veche să fie ucisă şi ţinută în această stare de
moarte.
24

18 IANUARIE
în linişte şi odihnă va fi mîntuirea voastră.   Isaia 30,15.
Liniştea păcii
Sub acest titlu fratele Darby scrie: „Roagă-te mult şi vorbeşte
puţin. Lăsaţi-mă să vă spun ceva deosebit pentru viitor; există o
sfinţenie delicată, liniştea odihnitoare care place lui Dumnezeu
şi credincioşilor Lui, atît de mult. Duhul vorbăriei este otravă
pentru orice formă de părtăşie a credincioşilor. Ea stinge afecţi-
unea, este pricina încucirii sufletelor, este pierdere de timp şi
goliciune duhovnicească. Dragostea, ascultarea, amabilitatea şi
ceea ce este necesar, numai acestea să ne îndemne la vorbire -
altminteri se cade să tăcem. Fiţi unul altuia sprijin, printr-o com-
portare sfîntă, dar nu prin vorbe multe. Dumnezeu locuieşte
numai în suflete liniştite şi de aceea trebuie să fie şi limba lini-
ştită. Priveşte la roadele sfintei stări de linişte. Ea dă putere,
stăpînire de sine, îndeamnă la rugăciune, la înţelepciune, părtă-
şia cu Dumnezeu şi cu sfinţenia Lui."
Te-ai gîndit că versetul din Isaia 30.15 ar avea legătură şi cu
limba ta? Cu siguranţă este pentru binecuvântarea noastră, a
familiilor noastre şi al adunării, dacă ştim acest lucru. Prin vor-
bărie multă, liniştea şi încrederea noastră se pot îndepărta foarte
uşor de la noi. „Ea este un rău" - aşa spune apostolul Iacov
(cap. 3.8). Ea este un duşman al liniştei, desigur chiar şi în
momentul cînd vorbeşte despre „linişte."
Dar ce face dragostea? Ea nu vorbeşte, dar iubeşte. Despre
linişte nu se poate vorbi mult, ea trebue exercitată prin fapte, ea
trebue practicată.
A fi liniştit, a aştepta răbdător, a te încrede în Dumnezeu şi a
aştepta în tăcere, pare a fi nenatural, dar prin părtăşia cu Dom-
nul, prin rugăciune, trebuie să fie învăţată această atitudine şi
adesea ne-o însuşim trecînd prin lupte şi necazuri.
„Nu vă temeţi de nimic, staţi pe loc şi veţi vedea izbăvirea pe
care o va da Domnul în ziua aceesta..."
25

19 IANUARIE
De aceea, încingeţi-vă coapsele minţii voastre, fiţi treji, şi
puneţi-vă toată nădejdea în harul, care vă va fi adus, la
arătarea lui ISUS HRISTOS!	1 Petru 1,13.
Aleşii care trăiesc ca străini, împrăştiaţi pe faţa pămîntului,
după ştiinţa mai dinainte a lui Dumnezeu, erau evrei născuţi din
nou şi lor le este adresată această epistolă. Ei cunoşteau acum
un Hristos măreţ, înălţat la cer, nu ca un Mesia pămîntesc. De
aceea erau şi aceşti credincioşi socotiţi pe pămînt „ca străini."
Partea lor era să se bucure de mîntuirea găsită în Domnul Isus
Hristos şi să aştepte arătarea lui slăvită, cînd se va vedea ce
înseamnă o fiinţă mîntuită adusă în Casa Tatălui. Ce îmbărbăta-
re pentru cei care azi trebue şă treacă prin multe necazuri şi prin
dureri! Căci venirea Domnului înseamnă tot odată încetarea ori-
cărei dureri şi a oricărui necaz. Cît de aproape este clipa aceea
scumpă cînd Domnul îşi va lua Mireasa ca s-o ducă acasă şi să fie
astfel în veci împreună!
Acum nu-L putem vedea cu ochii noştri, dar atunci, El ni se va
arăta în măreţia şi slava Sa. Aşa cum stătea atîrnat pe cruce
văzut de toţi şi cum stă acum la dreapta Tatălui tot la fel de
precis^ El se va arăta în slavă. întrebarea cea mai importantă
este: îl aşteptăm noi oare?
Există oameni care-L aşteaptă şi oameni care sînt nepăsători
faţă de acest lucru. Pentru cei care îl aşteaptă, El va veni pentru
a le da slava Lui; iar ceilalţi vor fi chemaţi la judecată. Cei care
îl aşteaptă cu adevărat vor fi cunoscuţi nu numai atunci cînd va
veni ci şi acum prin comportarea lor, caracterul şi viaţa lor. Ei
trăiesc numai pentru Dumnezeu, despărţiţi de o lume imorală
care are o formă de evlavie. Adevăraţii credincioşi simt cu dure-
re în inima lor lipsa Domnului şi doresc ca El să vină cît mai
curînd.
„Iată, Eu vin curînd; şi răsplata Mea este cu Mine, ca să dau
fiecăruia după faptele lui."
,AMIN! VINO, DOAMNE ISUSE!
26

20 IANUARIE
Stăruiţi în dragostea frăţească.	Evrei 13,1.
Dragostea de. fraţi este semnul prin care se cunoaşte viaţa nouă care
se primeşte prin credinţă la naşterea din nou. „Noi ştim că am trecut
din moarte la viaţă, pe,ntrucă iubim pe fraţi" (1 loan 3.14). Dragos-
tea este semnul prin care se cunoaşte credinciosul. La evrei, cărora
le este adresat epistola, dragostea era în pericol să se răcească. Mul-
tele necazuri, prigoane şi nevoi i-au adus într-o astfel de stare încît
se gîndeau numai la ei înşişi şi nu la ceilalţi fraţi. De aceea era de
trebuinţă îndemnul: „Stăruiţi în dragostea frăţească."
Nu este oare la fel şi cu credincioşii de astăzi? Şi noi sîntem în
primejdia de a ne ghidi numai la noi. Să-i încredinţăm totul Dom-
nului Isus'şi El ne va ajuta să luăm parte la necazurile şi greutăţile
fraţilor şi surorilor noastre. în zilele necazului cel mare, dragostea
celor mulţi se va răci. Aş vrea ca nici unul din cititorii acestor rînduri
să nu aibă parte de acest necaz care va veni. Cît de necesar este să
ne îmbărbătăm între noi cu dragostea Domnului nostru! El iubeşte
pe ai Lui pînă la capăt. DA, dragostea Lui nu sfîrşeşte şi nu se
micşorează niciodată, ea rămîne aceeaşi în vecii vecilor. De aceea
este de trebuinţă să ne arătăm necontenit dragostea noastră către
fraţii şi surorile noastre. Poate că cineva te-a jignit şi nu ţi-a dat
cinstea cuvenită, sau te doare un fapt săvîrşit de un frate faţă de
tine. Atunci să rămînă statornică în tine dragostea frăţească faţă de
fratele şi în situaţiile practice care se ivesc să cauţi folosul lui şi nu al
tău.
Domnul a făgăduit binecuvîntare numai acolo unde este pace şi uni-
tate între fraţii care locuiesc împreună. Unde este dragoste frăţească
fără făţărnicie, acolo este o inimă curată deoarece izvorăşte din sla-
va lui Dumnezeu. (2 Petru 1.7). De aceea să ne însuşim acest verset
şi să-1 lăsăm să lucreze: „Stăruiţi în dragostea frăţească" stăruiţi cu
toate neajunsurile, necazurile şi împotrivirile. Nu ele să acopere
dragostea, ci dragostea să le acopere pe ele.
Să nu jertfim adevărul de dragul „dragostei de fraţi." Adevărata
iubire se arată atunci cînd arăţi adevărul, căci numai pe adevăr se
pot întemeia relaţii frăţeşti curate.
27

21 IANUARIE
Era în ţara Uţ un om care se numea Iov.	Iov 1,1.
Pare de necrezut că Dumnezeu are grijă de fiecare om în parte.
Este greu de înţeles după mintea noastră acest lucru deoarece în
acelaş timp trăiesc pe pămînt miliarde de oameni. Şi este totuşi
adevărat acest lucru: Dumnezeu cunoaşte pe fiecare om şi El
ştie toate mişcările lui. Seriozitatea acestui fapt izvorăşte chiar
din Maleahi 3.5: „Mă voi apropia de voi pentru judecată şi mă
voi grăbi să mărturisesc împotriva descîntătorilor şi preacurvari-
lor, împotriva celor ce jură strîmb, împotriva celor ce opresc
plata simbriaşului, care asupresc pe văduvă şi pe orfan, nedrep-
tăţesc pe străin şi nu se tem de Mine, zice Domnul oştirilor".
Ne aduce îmbărbătare situaţia în care se găsea Agar. Nimeni nu
o vedea rătăcită în pustietate dar Dumnezeu a văzut-o şi a aju-
tat-o. Dumnezeu cunoştea inima dornică de adevăr a famenului
etiopian care nu a făcut degeaba drumul cel lung. Filip a fost
trimis să-i spună lucrurile de temelie a Evangheliei. Iar cartea
Iov cu cele 42 de capitole ale ei, este o mărturie a acestui adevăr:
Dumnezeu se ocupă îndeaproape de fiecare om. Oamenii nu pot
accepta că Dumnezeu îi cunoaşte pe fiecare dintre ei, că El ştie
toate tainele inimii, toate păcatele. Dar Domnul va aduce odată
la lumină totul cînd va face marea judecată. Nimeni nu va scăpa
de acest Judecător; toţi vor sta în faţa tronului mare şi alb la
judecata cea mare.
Care este starea ta? Dumnezeu te cunoaşte pe tine personal. El
te cunoaşte pe nume şi ştie unde locuieşti. El îţi cunoaşte viaţa în
întregime cu toate părţile ei însorite şi cu cele umbrite.
Dumnezeu nu ar dori să te cheme la judecată pentru păcatele
tale. De aceea El a dat pe singurul Său Fiu, ca să plătească cu
sîngele Lui cel scump păcatele tuturor, îndurînd suferinţe grele
şi murind pe cruce la Golgota.
El însuşi îţi spune şi ţie iubite cititor: „Pe cel ce vine la Mine,
nu-1 voi izgoni afară." (loan 6.37).
El însuşi a zis: „Nicidecum n-am să te las, cu niciun chip nu te
voi părăsi." (Evrei 13.5). încrede-te deci ÎN El!
28

22 IANUARIE
Nu vă îngrijoraţi de nimic; ci în orice lucru, aduceţi cere-
rile voastre la cunoştinţa lui Dumnezeu, prin rugăciuni şi
cereri, cu mulţumiri, şi pacea lui Dumnezeu, care întrece
orice pricepere, vă va păzi inimile şi gîndurile în HRIS-
TOS ISUS!	Fii. 4,6-7.
în rugăciune, noi aducem lui Dumnezeu, Tatăl nostru, şi Dom-
nului Isus, adorare, dar şi laudă şi mulţumire. Ce har minunat
avem noi, că ne putem apropia de Domnul nostru, şi El vrea
să-şi plecea urechea şi să ne asculte. El vrea să ne dea totul spre
binele nostru. Cea mai înaltă expresie de mulţumire, este ado-
rarea în duh şi se arată în chipul cel mai real la Masa Domnului
nostru, unde fiecare credincios îşi are locul lui. Domnul doreşte
să ne mai dăruiască multe, să ne apropiem de El, să ne desprin-
dem de calculele omeneşti; astfel Numele Tatălui şi al Domnului
nostru Isus vor fi înălţate tot mai sus pe stindardul nostru, chiar
şi în aceste zile din urmă.
Să aducem mulţumiri Domnului pentru adunările din orice loc şi
să cerem ca ele să fie o mărturie vie pentru Dumnezeu în această
lume. De asemenea să ne rugăm pentru conducători şi pentru
autorităţi, chiar şi pentru fiecare om, pentru ca mărturia din
aceste timpuri să fie menţinută prin propăşirea Evangheliei,
pentru ca mulţi să vină la pocăinţă şi să fie adăugaţi la Adunarea
Lui. Să nu uităm pe bolnavii noştri, care trebuie să fie şi ei o
pricină zimică de amintire în rugăciunile noastre. La fel să ne
rugăm pentru cei care sînt în necaz. Bineînţeles că în ora de
rugăciune nu se pot aminti toate aceste probleme, dar Cel care
cercetează inima şi rărunchii ştie ce se află şi în gîndul nostru şi
va prezenta Tatălui totul, într-o formă ideală, şi plăcută Lui. Ne
gîndim că Domnul însuşi dă rugăciunilor noastre, puterea Sa.
Dacă avem toate acestea în faţa ochilor noştri, atunci orele de
rugăciune nu vor fi aşa de slabe şi de sărace, cum se întîmplă
adesea.
„... Duhul ne ajută în slăbiciunea noastră: căci nu ştim cum să
ne rugăm. Dar însuşi Duhul mijloceşte pentru noi..."
29

23 IANUARIE
Voi, copilaşilor, sînteţi din DUMNEZEU.    1 loan 4,4.
Deseori se aude părerea că este un lucru de neconceput şi o
îndrăzneală prea mare să spui: ,ySÎnt un copil al lui Dumnezeu."
Aceasta se va vedea abia la sfîrşit.
Dar faptul că cei ce L-au primit pe Isus sînt copii ai lui Dumne-
zeu ni-1 spune Cuvîntul lui Dumnezeu. Şi cît este de bine că noi
avem încă de acum această siguranţă, că ne bucurăm de dreptul
de a ne numi copiii Lui. loan spune în alt verset: „Dar tuturor
celor ce L-au primit, adică celor ce cred în Numele Lui, le-a dat
•dreptul să se facă copii ai lui Dumnezeu, născuţi nu din sînge,
nici din voia firii lor nici din voia vreunui om, ci din Dumnezeu."
(loan 1.12-13). Prin NAŞTEREA din NOU, nu prin sforţări
proprii sîntem aşezaţi în această stare binecuvântată. Abia acum
putem spune: „Acum SÎNTEM copii ai lui Dumnezeu.'* Este
lucrarea Lui, care în harul Lui nemărginit ne-a născut din nou,
lucrînd în inimile noastre prin Cuvîntul şi prin Duhul Lui, dăru-
indu-ne în Domnul Isus, Fiul Său, o viaţă nouă. Nouă ne-a fost
dat harul să credem în Numele Lui şi să-L primim în inimile
noastre. Astfel în viaţa noastră s-a făcut o schimbare minuna-
tă:
noi am devenit nişte oameni cu o natură dumnezeiască şi Duhul
Sfînt locuieşte în inimile noastre. El este Duhul înfierii, prin
care putem spune „Ava, Tată!"
Da, în adevăr, mare este această fericire care izvorăşte din Tatăl
nostru. El ne-a făcut copii ai Săi, părtaşi ai Casei Sale. Pe acest
pămînt călătorim ca necunoscuţi şi nimic nu ne poate despărţi de
El, pentrucă El este Tatăl nostru. Să trăim în fiecare moment în
inima noastră această stare de copii ai lui Dumnezeu, şi să dove-
dim acest lucru prin viaţa noastră. „Oricine rămîne în El nu
păcătuieşte." Aceasta înseamnă mărturie înaintea oamenilor,
atît spre folosul nostru şi al celor din jurul nostru cît şi spre slava
lui Dumnezeu.
Toţi cei care se îndoiesc de iertarea lor deplină şi veşnică, spun
prin aceasta că jertfa lui Hristos nu este desăvârşită şi că nu este
de ajuns pentru iertarea lor.
30

24 IANUARIE
Dar pe tine te voi izbăvi în ziua aceea, zice DOMNUL, şi
nu vei fi dat în mînile oamenilor de care te temi ... ci
viaţa îţi va fi prada ta de război, pentrucă ai avut încrede-
re în Mine, zice DOMNUL.	Ier. 39,17.
Această veste ia adus-o Ieremia etiopianului Ebed Melec care
era slujitorul lui Zedechia împăratul lui Iuda. Acest etiopian era
un instrument în mîna lui Dumnezeu.
Ce se întîmplase? Ieremia a prorocit poporului decăzut judecata
lui Dumnezeu şi din această pricină a intrat în tr-o mare primej-
die. Căpetenile lui Iuda care urau pe prooroc l-au divulgat împă-
ratului, iar acesta 1-a dat în mîinile lor. Ieremia a fost pogorît
într-o groapă cu noroi. Dar Dumnezeu veghea asupra slujitoru-
lui Său. Ebed-Melec care cunoştea toată situaţia din proorociile
lui Ieremia şi care cunoştea şi pe Dumnezeul cel Viu, plin de
curaj s-a dus la împăratul Zedechia şi i-a prezentat situaţia de-
zastruoasă în care se afla proorocul. El a găsit ascultare la împă-
rat şi Ieremia a fost scos din groapă. (Ier. 38.11-13).
Dumnezeu nu a uitat actul de dragoste şi credinţă a lui Ebed-
Melec. Ca răsplată pentru fapta săvîrşită el primeşte promisi-
unea de la Dumnezeu că va scăpa cu viaţă cînd va fi asediată
cetatea.
Ce minunată este grija lui Dumnezeu pentru ai Săi! El are şi în
zilele noastre mijloace şi căi pentru a ajuta pe copiii Săi în cele
mai mari greutăţi şi necazuri şi pentru a-i salva din orice situaţie.
Dar pentru cei care fac ca Ebed-Melec este pregătită o răsplată.
Chiar dacă Domnul ne cere viaţa noastră, nici atunci nu ar tre-
bui să dăm înapoi. Să ne încredem în permanenţă în Marele
nostru Dumnezeu.
Să veghem cu gelozie împotriva pornirii înnăscute, care ne
îndeamnă să privim la om şi să ne bizuim pe nădejdi omeneşti.
Să rămînem cît mai aproape de Izvor! Atunci nu vom duce lipsă
de nimic.
31

25 IANUARIE
Dacă ai fi cunoscut şi tu, măcar în această zi, lucrurile,
care puteau să-ţi dea pacea! Dar acum, ele sînt ascunse de
ochii tăi.	Luc. 19,42.
Plîngînd a spus Domnul Isus aceste cuvinte pentru Ierusalim. El
s-a străduit să împlinească voia Tatălui în ceea ce priveşte mîn-
tuirea poporului Israel, în schimbul dragostei Lui a primit însă
din partea oamenilor numai ură şi duşmănie. Ar fi fost drept ca
Domnul să îndepărteze acest popor din faţa ochilor Lui; dar cine
altul ar fi putut avea ca El atîta milă şi îndurare?
El îi plîngea pe ai Săi pentrucă se vedea silit să se depărteze de
ei, deoarece nu L-au primit; era îndurerat pentru ei, cunoscând
pedeapsa de neînlăturat care urma să vină din partea lui Dum-
nezeu ca plată a neascultării lor. Şi tu poţi primi, aceste cuvinte
ale Domnului Isus pentru tine. Poporul Israel a primit harul
venit prin Domnul Isus Hristos ca pe un lucru de ocară.
Vrei şi tu să te asemeni cu poporul Israel? Uşa harului mai este
încă deschisă! cît timp? tu nu ştii, de aceea pregăteşte-te să intri
atîta timp cît se mai poate, înainte de a se închide. Cît de pri-
mejdioasă este amînarea chiar pe acest pămînt; gîndeşte-te că
trebuie să pleci neapărat cu un tren accelerat pentru a-ţi salva
viaţa din primejdie, dar mai vrei să rezolvi încă unele probleme
amîi şi cînd ajungi la gară, vezi că trenul a plecat. El a plecat
conform programului dinainte stabilit. Tu ai întîrziat; trenul a
plecat fără tine; acum este prea tirziu. Fatal! Incomparabil mai
rău este dacă pierzi, pentru toată veşnicia, trenul de har. Atunci
nu mai poate ajuta la nimic: nici păreri de rău, nici legături cu
alţii, nici strădanii, nimic, nimic, nimic; totul este numai PIER-
ZARE. Să-ţi alegi din timp calea şi ţinta este peste măsură de
important şi necesar. De aceea nu pierde ocazia! Vino la jertfa
Domnului Isus cu păcatele tale, tu călător obosit. Acolo poţi
găsi odihnă, acolo este linişte.
Cînd vrei să vii? Cînd vrei să-ntorci din calea rea?
Cînd vrei să vii la Dumnezeu? NU AMÎNA! NU AMÎNA!
32

26 IANUARIE
Cînd a aflat Daniel că s-a iscălit porunca, a intrat în casa
lui, unde ferestrele odăii de sus erau deschise în spre Ieru-
salim, şi de trei ori pe zi îngenunchea, se ruga şi lăuda pe
DUMNEZEUL lui, cum făcea şi mai înainte.
Daniel 6,10.
Rugăciunea în genunchi se cuvine oamenilor ca făpturi ale lui
Dumnezeu şi este o expresie înaltă de cinstire în rugăciune; şi
încă, mai mult ea exprimă poziţia potrivită a unui copil al lui
Dumnezeu cînd prin Domnul Isus se apropie de Tatăl cu deplină
încredere. Solomon s-a rugat în genunchi la întemeierea templu-
lui. Ezra, cînd a cunoscut păcatul poporului său, să-a rugat în
genunchi şi a adus jertfe. Şi Pavel şi-a plecat la rugăciune genun-
chii săi pentru toţi credincioşii ca să poată fi întăriţi cu putere în
mijlocul oamenilor. Cînd el se afla în Milet, a îngenunchiat îm-
preună cu cei din Efes.
Şi despre Domnul nostru citim că în grădina Gheţimani a înge-
nunchiat în ceasul greu în care judecata lui Dumnezeu se apro-
pia.
Ce credincios, ce om viteaz era Daniel! Chiar cînd viaţa lui a fost
în primejdie, el nu a schimbat programul lui de rugăciune, el nu
se retrăgea în taină, ci de trei ori pe zi, .cu fereastra deschisă,
îngenunchea, şi se ruga către Dumnezeu.
Ce ruşine pentru noi, care avem harul să trăim în libertate că
sîntem înclinaţi uneori să ne adaptăm atît de uşor împrejurări-
lor. Să ne dea Domnul fiecăruia personal şi tuturor membrilor
familiilor noastre regularitate în ce priveşte îngenuncherea pen-
tru rugăciune către Dumnezeu Tatăl şi către Domnul nostru Isus
Hristos. Domnul să lucreze ca aceasta să devină o obişnuinţă
srîntă pentru noi. Dacă ne vizităm unii pe alţii, înaite de despăr-
ţire, să îngenunchem împreună. Prin aceasta Domnul ne va bi-
necuvînta şi părtăşia noastră unii cu alţii, în dragostea lui Dum-
nezeu, va fi mai intimă.
Isus nu se temea de mînia oamenilor, nici nu căuta bunăvoinţa
lor.

CALENDAR BIBLIC Bg. 2

33

27 IANUARIE
Itai a răspuns împăratului, şi a zis: Viu este DOMNUL şi
viu este domnul meu împăratul, că în locul unde va fi
domnul meu împăratul, fie ca să moară, fie ca să trăiască,
acolo va fi şi robul tău.	2. Sam. 15,21.
Cu cît timpurile sînt mai întunecate, mai grele şi mai periculoase
cu atît mai luminos strălucesc faptele credinţei şi ale dragostei
care se fac în aceste vremuri. în uneltirile lui Absalom avem in
Itai un asemenea exemplu. Atît leagă dragostea pe un înstrăinat
în ţara Israel de nenorocirea încercatului rege David, încît este
gata să împartă cu el durerea, ocara şi blestemul care erau asu-
pra lui David. Itai a primit din partea lui David libertatea de a
pleca înapoi la Ierusalim; el ar fi putut face deci acest drum, cu
voia împăratului. însă acestui om nu-i trebuia favoarea din par-
tea regelui şi nici libertatea, ci cu mult mai mult: pe rege însuşi:
„în locul unde va fi domnul meu împăratul, fie ca să moară fie ca
să trăiască, acolo va fi şi robul tău." Numai în părtăşie cu regele
putea fi Itai fericit, chiar dacă trebuia să treacă prin moarte sau
să trăiască.
Domnul Isus Hristos spune în loan 12: „Dacă îmi slujeşte cine-
va, să mă urmeze; şi unde sînt Eu, acolo va fi şi slujitorul Meu."
(26).
Vedem în Pavel un slujitor devotat, a cărui dorinţă supremă era
să meargă pe drumul Aceluia care i-a cuprins inima. El dorea ca
Hristos să fie proslăvit în trupul său, fie prin viaţă, fie prin moar-
tea sa.
Exemplul acestor doi oameni credincioşi în părtăşia lor desăvîr-
şită, primul cu David iar al doilea cu Domnul Isus, să ne îndem-
ne la o trăire nedespărţită de Domnul!
Cu cît un slujitor a lui Hristos va fi mai credincios Stăpînului
ceresc, cu cît va merge mai mult pe urmele lui, cu cît va fi mai
asemenea Lui, se poate aştepta să fie privit de fiii pămîntului ca
„ieşit din minţi."
34

28 IANUARIE
Două lucruri îţi cer; nu mi le opri, înainte de moarte!
Depărtează de la mine neadevărul şi cuvîntul mincinos;
nu-mi da nici sărăcie, nici bogăţie, dă-mi pîinea care-mi
trebuie.	Prov. 30,7.
în acest verset ni se arată expresia unei dorinţe deosebite. Cît de
mult se temea scriitorul de minciună, care este un păcat în ochii
Domnului! în Apocalipsa 21.8 citim că păcătoşii vor fi pierduţi
pe vecie. Cît de important este să fim atenţi la cît şi la ce vorbe-
şte limba. Acest organ mic poate fi folosit pentru slava Domnu-
lui dar şi pentru ocara Lui. Este totuşi foarte serios să gîndim că
pentru fiecare cuvînt nefolositor vom da o dată socoteală. Să ne
lăsăm călăuziţi în toate împrejurările de Duhul Domnului, iar
rugămintea lui Agur să fie şi dorinţa noastră, spre slava şi lauda
scumpului nostru Domn! El însuşi ne va dărui şi dorinţa dar şi
înfăptuirea. în exprimarea lui Agur este de fapt o dublă dorin-
ţă:
1.	„Depărtează de la mine neadevărul şi cuvîntul mincinos."
2.	„Nu-mi da sărăcie şi nici bogăţie."
Nimeni nu doreşte să fie sărac şi deaceea oamenii umblă mult
după bogăţii. Totuşi, Cuvîntul Domnului ne vorbeşte şi în aceas-
tă privinţă foarte serios. Spune că cine aleargă după bogăţii cade
în cursele şi mrejile Satanei. în timpurile de sărăcie, copiii lui
Dumnezeu se agaţă mai mult de Domnul lor şi se simt depen-
denţi de El. Atunci ei pot face descoperiri înviorătoare în Dom-
nul. Dacă cineva are parte de bogăţie, are nevoie de mult har şi
de înţelepciune ca să o poată folosi spre slava lui Dumnezeu.
Cîte nevoi sînt pentru lucrarea lui Dumnezeu şi pentru trebuin-
ţele celor sfinţi şi iubiţi! Nimeni să nu neglijeze să facă binele cu
ceea ce Dumnezeu i-a încredinţat. Atft sărăcia cît şi bogăţia pot
să împietrească inima omului. De aceea Agur spune: „dă-mi
pîinea care-mi trebuie." Să fim mulţumiţi şi recunoscători pen-
tru ceea ce ne dă Domnul fiecăruia.
„Negreşit, evlavia însoţită de mulţumire este un mare cîştig." (1
Tim. 6.6).
„Mulţumiţi lui Dumnezeu pentru toate lucrurile ..."
35

29 IANUARIE
Căci gîndurile Mele nu sînt gîndurile voastre, §i căile
voastre nu sînt căile Mele, zice Domnul. Ci cît de sus
cerurile faţă de pămînt, atît sînt de sus căile Mele faţă de
căile voastre şi gîndurile Mele faţă de gîndurile voastre.
Isaia 55,8-9.
Dumnezeu are planurile şi intenţiile Lui, nu numai pentru nea-
muri, pentru poporul Israel sau pentru Adunarea Lui, ci şi pen-
tru fiecare credincios în parte. Iar gîndurile Lui sînt măreţe şi cu
totul deosebite de gîndurile noastre omeneşti. Dacă încredinţăm
în mîna Lui cîrma vieţii noastre ceea ce de fapt trebue să facă
fiecare credincios, atunci planurile şi căile Lui în viaţa noastră se
vor înfăptui. Căile omului au la bază un plan al lui Dumnezeu.
Dumnezeu putea vorbi despre aceste lucruri cu Moise căci aşa
citim în Ps. 103.7: „El Şi-a arătat căile Sale lui Moise şi lucrările
Sale copiilor lui Israel." Poporul vedea numai în parte unele
arătări, în timp ce Moise a avut fericirea să cunoască toate căile
lui Dumnezeu. Nimeni nu poate spune cît de înalte sînt cerurile
faţă de pămînt; tot aşa nimeni nu poate exprima cu cît sînt mai
desăvîrşite căile şi gîndurile lui Dumnezeu faţă de căile şi gîndu-
rile noastre, de ceea ce am putea plănui şi cuprinde noi.
Nu vrei oare să te încredinţezi fără nici o rezervă acestui Dum-
nezeu înţelept, acestui Tată credincios şi să laşi în seama Lui
toate amănuntele vieţii tale?
Noi mergem însă deseori în necredinţă, siguri, pe căile noastre
care nu sînt căile lui Dumnezeu; de aceea în a doua parte a
versetului 8 se spune: „Căile voastre nu sînt căile Mele." Este
exact invers faţă de ce arată prima parte a versetului. Să facă
Domnul ca fiecare copil al lui Dumnezeu să trăiască în depen-
denţă de Tatăl său ceresc, ca astfel El să-Şi poată arăta slava Lui
în viaţa noastră.
Trebue ca firea veche să fie osîndită şi ţinută în această stare de
răstignire,, căci ea vrea să depindem de noi şi nu de Atotputer-
nicul Dumnezeu.
36

30 IANUARIE
A fost dat din pricina fărădelegilor noastre.
Romani 4,25.
Cînd Domnul nostru Isus atîrna pe crucea Golgotei trupul Său
era împovărat cu toate păcatele celor ce au crezut în El şi ale
celor care vor crede în continuare în El, pînă la venirea Lui, fără
nici o deosebire. Dumnezeu L-a împovărat cu aceste păcate fără
să fi lăsat deoparte vreunul din ele. Hristos a luat asupra Sa
păcatele şi le-a îndepărtat pentru totdeauna, de aceea Dumne-
zeu nu-şi mai revarsă mînia Lui niciodată asupra celor iertaţi aşa
cum ne asigură Cuvîntul lui Dumnezeu şi nu-şi mai aminteşte
niciodată de ele. Domnul Isus care a purtat şi a înlăturat deplin
păcatele noastre a înviat din morţi pentru neprihănirea noastră.
Cine L-a înviat? Acela care ni L-a dat. Şi de ce L-a înviat El?
Pentrucă lucrarea pentru care a fost dat, a fost îndeplinită.
Hristos a proslăvit pe Dumnezeu, cînd suferea pentru păcatele
noastre. Şi Dumenzeu L-a proslăvit pe Hristos, prin aceea că
L-a înviat din morţi, L-a aşezat la dreapta lui şi L-a încununat cu
slavă şi cu cinste.
Ce lucrare minunată!
Hristos a fost părăsit pe cruce cînd a purtat păcatele noastre, dar
acum este încununat la dreapta Tatălui pentrucă a făcut ispăşi-
rea păcatelor noastre. Cel răsumpărat poate acum să se bucure
de pacea cu Dumnezeu întrucât cum spune Petru: „El a purtat
păcatele noastre în trupul Său pe lemn." Poate vei întreba:
„Cum găsesc eu această pace?" Răspunsul este dimplu. Are
păcătosul ceva de făcut? Poate fi el altceva decît, o biată făptură
păcătoasă şi pierdută? NU\ Să vină simplu la Isus ca păcătos, să
creadă Cuvîntul lui Dumnezeu, să primească vestea bună în ini-
ma sa, să se odihnească în Domnul Hristos fiind mulţumit cu
ceea ce este mulţumit Dumnezeu. Iar Dumnezeu este mulţumit
cu ceea ce a făcut Hristos pe cruce. Crede deci în El.
„Credinţa este o ÎNCREDERE neclintită în lucrurile nădăjdui-
te, o puternică ÎNCREDINŢARE despre lucrurile care nu se
văd." (Evrei 11.1) „Şi fără credinţă este cu neputinţă să fim
plăcuţi Lui!" (Evrei 11.6).
37

31 IANUARIE
Doamne, auzi-mi glasul, dimineaţa! Dimineaţa eu îmi în-
drept rugăciunea spre Tine, şi aştept!	Ps. 5,3.
„Cine se scoală de dimineaţă departe ajunge" spune un proverb
popular. Cît de preţioase sînt orele de dimineaţă pentru cel cre-
dincios, care simte nevoia să stea în prezenţa lui Dumnezeu.
Chiar David a recunoscut şi a experimentat valoarea acestor ore
de dimineaţă. Clipele de linişte ale orelor de dimineaţă înaintea
Domnului, înainte de a începe zarva zilei, sînt un nesecat izvor
de putere şi binecuvîntare, de călăuză sigură pentru drumul
nostru din ziua întreagă. Dacă ne înălţăm dimineaţa inima către
Dumnezeu, căutînd în rugăciune faţa Lui, punînd înaintea Lui
toate nevoile noastre, citind Cuvîntul Lui şi cugetînd în rugăciu-
ne asupra celor citite, atunci începem şi noi lucrările zilei noas-
tre într-o stare bună şi nedespărţiţi de Domnul. Ne-am pus în
zorii zilei nădejdea în El pentru toate lucrurile, atunci putem în
odihnă şi deplină linişte să ne bizuim pe El şi pe sprijinul Lui.
Dacă îl privim, dacă nădăjduim în El, negreşit îşi va coborî pri-
virea cu îndurare spre noi şi ne va călăuzi în dragoste şi în har în
toate căile noastre. In legătură cu Domnul, povara zilei va deve-
ni mai uşoară. Aducînd prin credinţă toate îngrijorările la El,
vom primi în acelaşi timp asigurarea, că Domnul Isus ne va pur-
ta de grijă.
Zorii zilei este timpul cel mai potrivit să ai legătură cu Dumne-
zeu, deoarece inima noastră nu este încă plină de greutăţi iar
liniştea casei te învăluie. Ar fi bine ca noi toţi să cunoaştem şi să
preţuim aceste fericite ore de dimineaţă în legătură cu Domnul!
„Eu iubesc pe cei ce mă iubesc şi cei ce mă caută în zori mă vor
găsi" spune sfîntul Cuvînt a lui Dumnezeu. Rugăciunea să fie
CHEIA zilei şi LACĂTUL nopţii!
„Lasă-mă să aud în zori bunătatea Ta căci mă
încred în Tine!"
Veghează-n zori, cînd ziua iar zîmbeşte
Cmd totul este iar înviorat.
38

FEBRUARIE

1 FEBRUARIE
Altături de ei a lucrat, cu fetele sale, Şalum, fiul lui Halo-
heş, mai marele peste jumătate din ţinutul Ierusalimului.
Neem. 3,12.
O parte din poporul Israel venise din prizonerat cu mulţi ani în
urmă şi a clădit altarul şi templul din nou, desigur cu multe
întreruperi. La venirea celorlalţi, sub Neemia s-a început restau-
rarea zidului pentruca astfel poporul să fie păzit de duşmanii din
afară. Prin aceasta Israelul a fost despărţit de restul popoarelor
iar înlăuntru s-a închegat unitatea poporului. Administraţia şi
viaţa cetăţenească ca şi toată slujba adusă lui Dumnezeu au
devenit unitare cum a fost la începutul celor douăsprezece se-
minţii. Ce minunat vorbeşte acest verset inimilor noastre, pre-
zentîndu-ne un om cu ficele sale la o lucrare aşa de însemnată.
Nu se spune dacă Şalum avea şi fii, dar fără să vrem ne ducem cu
gîndul la ficele lui Ţelofhad (Numeri 27). Ce bucurie să existe şi
azi fice care lucrează la lucrarea de despărţire! Cît se bucură
Domnul, cînd găseşte surori tinere care ascultă conştincioase
îndemnurile Tatălui.
în chip deosebit este vorba aici de zidirea zidului, o lucrare care
pare grea şi neîndemînatică pentru femei. O, de-ar pricepe fice-
le noastre în ce constă astăzi această lucrare! Crăpăturile şi
găurile în zidul despărţitor sînt foarte periculoase deoarece dă
posibilitatea duşmanului de a intra. Poate eşti fica unui părinte
credincios. N-ai vrea să ajuţi şi tu la zidirea zidului despărţitor
faţă de lume? Atunci, NU te îmbrăca şi nu te purta ca lumea,
îmbracă-te şi poartă-te cu cumpătare, arătînd poziţia ta despăr-
ţită de o lume care a răstignit pe Mîntuitorul tău. Prin aceasta
vei fi o pildă pentru alţii şi tot odată o lucrătoare demnă pentru
zidirea zidului de azi. Iată care este lucrarea ta!
Omului firesc i-ar plăcea mai bine să lucreze în public decît să
înveţe în taină; i-ar plăcea mai mult să fie plin de slava oameni-
lor, decît să fie supus, sub mîna lui Dumnezeu. Sîntem în cea
mai mare primejdie să ieşim din sfinţenia şi liniştea stării de faţă
a lui Dumnezeu în plină rîvnă a slujbei ori în frămîntările ce le
aduc legăturile cu oamenii.
40

2 FEBRUARIE
Şi toţi în legăturile voastre, să fiţi împodobiţi cu smerenie.
1. Petru 5,5.
Adevărata smerenie se găseşte acolo, unde în lumina lui Dum-
nezeu se recunoaşte propria neputinţă şi unde Domnul Isus este
urmat pe calea lepădării de sine. Atîta timp cît ne aflăm în
această lume rea, trebue să învăţăm multe în şcoala smereniei,
dar, spre ruşinea noastră vor apărea din loc în loc semnele aro-
ganţei fireşti. Dar cine vrea în adevăr să se smerească nu trebue
să se clatine. Domnul Isus vrea să ne ajute pe calea smereniei.
Mîndria este un păcat pe care îl avem în chip firesc; smerenia
trebue să o învăţam însă de la Domnul căci numai El este smerit
cu inima. Devenind părtaşi ai firii noi, prin har avem capacitatea
să învăţăm de la El această lecţie. Cel smerit nu caută nimic
pentru folosul său. El socoteşte pe cel mai slab frate cu mult
superior lui şi aceasta din cauză că el îşi cunoaşte propriile slă-
biciuni. El caută şi vede în fiecare mădular al lui Hristos pe
Domnul însuşi şi acolo unde se găseşte îl recunoaşte ca atare.
Vai ce repede ne smulge cîte un vînt mantaua smereniei şi iese la
iveală trufia, aroganţa noastră firească. Petru vorbeşte din pro-
pria lui experienţă şi ne îndeamnă să ne împodobim, să ne
îmbrăcăm în smerenie pentru a fi biruitori şi pentru a fi o bine-
cuvântare pentru alţii.
Pe bună dreptate s-a spus că smerenia creşte numai pe mormîn-
tul mîndriei. De ce este o plantă aşa de rară? Pentrucă trufia,
aroganţa, stau înrădăcinate în firea veche şi sînt alimentate de
creşterea personalităţii şi cea a avuţiei personale. Firea (natura)
cea nouă doreşte să fie cît mai asemănătoare cu Hristos care a
fost blînd şi smerit cu inima. Celor smeriţi Domnul Dumnezeu
le dă har, dar celor mîndri le stă împotrivă.
Cum reacţionăm cînd sîntem supuşi criticii? Căutăm imediat să
ne îndreptăţim? Critica ridică în noi amărăciune şi împotrivire?
Devenim imediat combativi? Astfel de reacţii dovedesc că sîn-
tem stăpîniţi de mîndrie. Un duh smerit va accepta să fie judecat
de oricine şi va scoate din aceasta un profit duhovnicesc.
41

3 FEBRUARIE
Ioiada, fiul lui Paseah, şi Meşulam, fiul lui Besodia, au
dres poarta cea veche. Au acoperit-o cu scînduri, şi i-au
pus uşile, încuietorile şi zăvoarele.	Neem. 3,6.
Din faptele legate de zidul cetăţii Ierusalimului putem scoate
învăţături preţioase. Zidul ne spune despre separarea cerută de
Dumnezeu. Nu totul însă a fost făcut cum trebuia la aceste lu-
crări de refacere. Eliaşib însuşi ca mare preot nu a dat un exem-
plu bun deoarece pentru pricini de rudenie nu a pus încuietorile
şi zăvoarele la poarta oilor, (vezi cap. 13.4-7). Dar iată că oa-
menii care lucrau la restaurarea porţii celei vechi au pus iarăşi
încuietorile şi zăvoarele. Ce pildă serioasă ne stă înainte dacă
privim cum aceşti oameni, plini de abnegaţie, se osteneau să
restaureze totul după chipul vechiului Ierusalim! Poate ei îşi
dădeau seama ce importanţă are Ierusalimul în ochii lui Dumne-
zeu. Ierusalimul era locul unde Dumnezeu vroia ca Numele lui
să locuiască. Poarta din Nord-Est a Ierusalimului era în chip
deosebit atacată de duşmani. Nu numai acest lucru a stat însă în
faţa ochilor reziditorilor ci şi însemnătatea lucrării pe care o
făceau pentru generaţiile viitoare.
Dumnezeu are şi în zilele noastre astfel de oameni al căror nume
nu este cunoscut, dar care lucrează cu rîvnă şi cu tragere de
inimă la poarta veche. Astfel de oameni plini de energie lucrează
cu entuziasm pentru a învăţa şi aplica în viaţă gîndurile lui Dum-
nezeu în privinţa Adunării Sale. Vor întîmpina împotriviri chiar
de la cei apropiaţi ai lor, deoarece ceea ce este „vechi", ceea ce
seamănă cu „poarta veche" nu mai este astăzi actual. Stă scris
însă: „Nu muta hotarul cel vechi pe care l-au aşezat părinţii tăi."
(Prov. 22.28). Să lucrăm şi noi stăruind în lucrurile şi în adevă-
rurile pe care n-i le-a transmis Dumnezeu prin Sfînta Sa carte!
Venirea Domnului Hristos este foarte aproape. Te va găsi oare
acolo unde lucrurilor cereşti li s-a dat o formă Stractivă, lumeas-
că, acolo unde în loc să fie lăsat Duhul Sfînt să lucreze, lucrează
omul? Hotărăşte-te chiar acum pentru a asculta NUMAI de
El:
42

4 FEBRUARIE
Şi gemem în cortul acesta, plini de dorinţa să ne îmbră-
căm peste el cu locaşul nostru ceresc, negreşit dacă atunci
cînd vom fi îmbrăcaţi nu vom fi găsiţi desbrăcaţi de el.
2. Cor. 5,2-3.
Cîte oftări nu ne smulg necazurile şi greutăţile ce intervin în
trupul acesta chiar şi pentru noi credincioşii. Unii au primit pe
drumul vieţii lor o durere care din cînd în cînd parcă îi frînează şi
le fură toată bucuria vieţii. Ce mîngăiere că aceste dureri şi greu-
tăţi ne sînt trimise de Dumnezeu şi Tatăl nostru. Dacă le luăm
din mîna Lui atunci ele devin adevărate binecuvîntări. Căci „noi
ştim că toate lucrurile lucrează spre binele celor ce sînt prealeşi
de Dumnezeu."
în lumina acestei făgăduinţe găsim mîngîiere în toate durerile
noastre. Dar ceea ce este dureros la copiii lui Dumnezeu, este
prezenţa firii pămînteşti care caută să micşoreze şi să distrugă
savurarea de către credincioşi a bucuriei în Domnul Hristos. Şi
Pavel oftează în acest trup dar exprimă totodată şi o înştiinţare.
Cineva poate fi îmbrăcat şi totuşi să fie găsit desbrăcat. Este un
lucru foarte serios - înseamnă că cineva poate să aibă o mărturie
bună şi totuşi să nu aibă viaţă din Dumnezeu. Ce grav este acest
lucru! O de s-ar cerceta fiecare, ca să ştie care este situaţia lui,
personală. Numai prin naşterea din nou se poate deveni copil al
lui Dumnezeu. Ce mîngîiere este în această nădejde: „să fim
îmbrăcaţi peste acest locaş." Aceasta se va întîmpla cînd Dom-
nul Isus va veni la Mireasa Sa pentru a o lua în slavă. Toţi mîn-
tuiţii vor primi trupul slavei în care nu va mai exista mei o slă-
biciune, nici o durere sau greutate. în această stare vom fi pen-
tru totdeauna cu Domnul în fericire. Care e starea ta? Eşti mîn-
tuit? Dacă nu, atunci nu mai amina!
Veniţi la Isus Hristos. El a adus în Persoana Sa aceste bunuri
veşnice care se numesc: iertarea păcatelor, pacea inimii, împă-
carea cu Dumnezeu, bucuria adevărată, viaţa veşnică. Aceste
bunuri vrea să ţi le dea chiar acum. Primeştele din toată ini-
ma!
43

5 FEBRUARIE
Şi nu numai atît, dar ne şi bucurăm în DUMNEZEU, prin
Domnul nostru ISUS HRISTOS, prin care am căpătat
împăcarea.	Rom. 5,11.
înaintea împăcării trebuie să fi fost o duşmănie. Noi eram duş-
manii lui Dumnezeu, de aceea peste faptele noastre rele peste
păcatele noastre se aşternea blestemul. Unica şi inevitabila lor
urmare era moartea. In vederea unei împăcări, ţinînd seama de
dreptatea lui Dumnezeu, trebuia achitată mai întîi plata păcatu-
lui. De aceea cînd Noul Testament vorbeşte de împăcare, vor-
beşte totdeauna de moartea Dumnului în trupul Său. Acest ade-
văr este arătat în Romani 5.10: „cînd eram vrăjmaşi am fost
împăcaţi cu Dumnezeu prin MOARTEA Fiului Său." In Efeseni
2.16 ne este spus că Domnul a împăcat cu Dumnezeu „pe cei doi
(evrei şi neamuri) într-un singur Trup." Iar la Coloseni 1.21: „El
ne-a împăcat acum prin trupul lui de carne, prin moartea Sa."
în 2 Corinteni 5 ne este arătat că Dumnezeu era în Hristos ca să
împace lumea cu Sine însuşi.
„El a purtat păcatele noastre în trupul Său pe lemn." (1 Petru
2.24). Dar mai mult: Ca om în trup a fost făcut PĂCAT. Dato-
rită vrăşmăşiei faţă de Dumnezeu El a fost pus deoparte, ca prin
judecată, noi care odinioară am fost duşmani, să pimim împăca-
rea. Aceasta-i în ÎNTREGIME lucrarea lui Dumnezeu în Hris-
tos Isus; noi n-am putut face nimic şi nici nu puteam să ne împă-
căm cu Dumnezeu prin noi înşine.
Ce har minunat că Dumnezeu nu are nimic să ne reproşeze pen-
tru starea noastră veche, ba mai mult ne-a dat Duhul Său. „Du-
hul care vine de la Dumnezeu ca să putem cunoaşte lucrurile pe
care ni le-a dat Dumnezeu." (1 Cor. ,2.12). Da, către noi El
spune ca odinioară către Abraham: „Scoală-te străbate ţara în
lung şi în lat căci ţie ţi-o voi da."
Sfinţenia vieţii unită cu o supunere adîncă a sufletului trebue să
izvorască din adevărata părtăşie cu suferinţele lui Hristos; căci
nu se poate ca răul moral şi suferinţele sufleteşti să poată sta în
faţa acestor suferinţe.
44

6 FEBRUARIE
Care a fost dat din pricina fărădelegilor noastre, şi a înviat
din pricină că am fost socotiţi neprihăniţi.     Rom. 4,25.
Domnul Isus este Cel care a fost dat din pricina fărădelegilor
noastre. El Sfîntul, Mielul fără cusur, Fiul lui Dumnezeu care
din veci era la sînul Tatălui fiind desfătarea Lui. El a devenit
Om străbătînd pămîntul acesta în sărăcie şi amărăciune, fiind
batjocorit de lume, lepădat şi apoi răstignit pe cruce. El a venit
şi a gustat moartea iar acum sade la dreapta lui Dumnezeu încu-
nunat cu slavă şi cu cinste. Dumnezeu însuşi a pus păcatele
noastre asupra Mielului fără cusur. Tot ce trebuia, nu numai ce
priveşte poziţia noastră ci şi pentru satisfacerea cerinţelor Lui de
a păstra neştirbită măreţia şi slăvirea Sfîntului Său Nume, se
poate găsi în moartea pentru ispăşirea păcatelor noastre.
Mielul fără cusur a fost făcut păcat în locul nostru. Dumnezeu
şi-a ascuns faţa de El, şi-a închis urechea şi L-a părăsit în ceasul
cel greu. Din ce pricină? Din pricina nelegiuirilor noastre. Dum-
nezeu L-a părăsit ca să ne poată primi pe noi. Dumnezeu L-a
pedepsit pe El aşa cum trebuia să fim pedepsiţi noi şi cum cerea
starea noastră de oameni decăzuţi. Domnul nostru milostiv a
luat locul nostru în moarte şi judecată ca noi să putem ocupa
locul Său în adevăr şi în slava veşnică.
Ce ne rămîne de făcut nouă care ne bucurăm din plin de această
mare lucrare? De-am putea cînta şi mai mult din adîncul inimii:
„Slavă, slavă şi adorare Celui care a fost făcut păcat pentru
noi!"
Cîtă odihnă, cîtă mîngîiere şi cîtă bucurie avem, cînd ne gîndim
la Făcătorul lumii, Acela care o ţine, care ne iubeşte veşnic suf-
letele, ne iubeşte în totul. Ochiul Lui veghează necurmat asupra
noastră, inima Lui e îndreptată spre noi, El a luat asupra Sa
grija pentru nevoile noastre trupeşti şi duhovniceşti! Să nu-i ră-
nim dar inima Lui iubitoare şi să nu-i necinstim slăvitul Nume
întorcîndu-ne faţa de la El!
45

7 FEBRUARIE
Nimeni n-a văzut vreodată pe DUMNEZEU; singurul
Lui Fiu, care este în sînul Tatălui, Acela L-a făcut cunos-
cut,	loan 1,18.
Există numai o singură Cale pe care se poate ajunge în cer astfel
încîţ să fii pe veci posesorul binecuvîntărilor cereşti. Domnul
Isus spune ucenicilor Lui: „Eu sînt CALEA, ADEVĂRUL şi
VIAŢA. Nimeni nu vine la Tatăl decît prin Mine." Dacă M-aţi fi
cunoscut pe Mine -aţi fi cunoscut şi pe Tatăl Meu..." (loan
14.6-7).
înainte de venirea Domnului Isus pe pămînt, Dumnezeu nu era
descoperit ca TATĂ nici prin creaţie, nici prin lege şi nici prin
prooroci. Această descoperire o putea face numai Domnul Isus
„singurul Fiu, care este în sînul Tatălui." Ca să împărtăşească
acest adevăr aici pe pămînt, trebuia ca Domnul Isus să ispră-
vească lucrarea care i-a dat-o Tatăl. Starea omenirii era aşa de
dezastruoasă încît fără moartea Domnului Isus nu putea nimeni
să fie aşezat în binecuvîntatele locuri cereşti. „Dacă grăuntele de
grîu care a căzut pe pămînt nu moare, rămîne singur; dar dacă
moare, aduce multă roadă."
Domnul Isus este CALEA pe care putem cunoaşte pe Dumne-
zeu ca Tată şi cerul, Casa Tatălui. Dar El este şi ADEVĂRUL,
deci Acela prin care toate lucrurile ies la lumină în felul cum le.
vede Dumnezeu. Dacă noi vrem să ştim un adevăr într-o anu-
mită privinţă, atunci NUMAI Domnul Isus ne poate da învăţă-
tura necesară. Prin El ştim cine este Dumnezeu, ce este lumea,
păcatul, dreptatea, adevărul, şi sfinţenia dar şi ce este harul şi
dragostea. Domnul Isus este VIAŢA de care avem nevoie, dacă
vrem ca Dumnezeu să fie revelat ca Tatăl nostru, şi din care
decurg toate binecuvîntările acestei părtaşii. El însuşi a spus
către ai Săi: „Tatăl însuşi vă iubeşte."
Mulţi dintre noi trebuie să se ruşineze cînd se gîndesc cîtă vreme
le trebuie să înveţe ce le spune Dumnezeu. Noi credem deseori
că am învăţat o lecţie bine şi încercăm să trecem la alta, însă
înţeleptul nostru învăţător ştie mai bine şi vede că este nevoie de
arătură mai adîncă.
46

8 FEBRUARIE
Trebuie ca El să crească, iar eu să mă micşorez.
loan 3,30.
Te mai iubeşti încă atît de mult încît eşti în stare să păstrezi
supărarea faţă de cineva care nu te-a băgat în seamă în loc să-1
întîmpini cu dragoste prietenească? Te mai iubeşti încă atît de
mult încît faţa şi inima ta se schimbă ca un barometru atunci cînd
cineva te întîmpină cu mai puţină căldură? Te mai iubeşti atît de
mult încît te simţi bine numai în societatea celor care te stimează
şi te îndepărtezi de cei care îţi spun adevărul? Eşti încă atît de
mare în ochii tăi încît inima îţi este adînc supărată cînd nu ţi se
recunoaşte dreptatea pe care socoteşti că o ai? Te mai iubeşti
atît de mult încît nu poţi fi liniştit pînă ce nu-ţi atingi ţelul pro-
pus, chiar cu preţul unor sacrificii? Tu te numeşti copil al lui
Dumnezeu şi te mai iubeşti atît de mult că nu poţi fi deosebit de
unul din lume? Cînd vei devenfi aşa de mic în ochii tăi, încît să-ţi
fie indiferent dacă oamenii te onorează sau nu?
Cine poartă în inima lui o singură dorinţă arzătoare, aceea de
a-L cunoaşte pe Domnul Isus zi de zi mai bine şi de a-L proslăvi,
acela va pierde dragostea pentru persoana sa şi va deveni ase-
menea învăţătorului său. Iubirea de sine este roadă firii pămîri-
teşti şi o trăsătură a oamenilor din zilele de pe urmă
(2 Tim. 3.2). Vrei să te asemeni lor?
învaţă de la David, omul după inima lui Dumnezeu. Dispreţuirii
venite din partea fiicei lui Saul a răspuns: „Vreau să mă arăt şi
mai de nimic de cît de data aceasta, şi să mă înjosesc în ochii
mei..." (2 Sam. 6.22).
Mîndria înseamnă îndumnezeirea EULUI tău. Cel mîndru are o
părere prea înaltă despre sine. El îşi atribuie dreptul la cinstea
care îi aparţine lui Dumnezeu şi numai Lui. Valetul celui din
urmă împărat al Germaniei spunea despre stăpînul său: „Nu pot
tăgădui că era încrezut. Dorea să ocupe locul din centru în orice
problemă. Cu ocazia unui botez, ar fi vrut să fie în locul copila-
şului; cu ocazia unei căsătorii în locul miresei; iar cu prilejul unei
înmormîntări pe cel al defunctului...!" Acesta a fost şi păcatul
lui Nebucadneţar, păcat care 1-a coborît în rîndul dobitoace-
lor.
47

9 FEBRUARIE
Cine îşi aduce aminte de certare apucă pe calea vieţii; dar
cel ce uită mustrarea apucă pe căi greşite.   Frov. 10,17.
Qt de adevărat şi esenţial este în conţinutul lui acest verset.
Cine umblă potrivit acestor îndrumări va avea izbîndă în calea
lui şi nu se va poticni. Cu cît mai mult vor sta astfel lucrurile
dacă noi în permanenţă ne lăsăm călăuziţi de Cuvîntul lui Dum-
nezeu! Niciodată nu putem spune că sîntem prea în vîrstă ca să
învăţăm din Sfînta Scriptură zi de zi. Şi în acesta împrejurare îl
avem ca exemplu pe Domnul Isus. El putea spune: „El îmi tre-
zeşte în flecare dimineaţă, El îmi trezeşte urechea ca să ascult
cum ascultă nişte ucenici." (Isaia 50.4). Ca om adevărat umbla
în deplină dependenţă de Dumnezeu şi Tatăl Său şi zi de zi îşi
lăsa urechea trează pentru a fi învăţat. Viaţa noastră ar fi cu
totul altfel dacă noi am fi mai asemănători cu El. Cu cît sîntem
mai dependenţi de Domnul nostru cu atît mai uşoară ne este şi
mustrarea. Sînt pe pămînt unii ucenici care tot timpul stau în
apropierea învăţătorului. Ei fac mari progrese în lucrurile du-
hovniceşti. Aşa se va întîmpla şi cu noi pe măsură ce noi ne
apropiem tot mai mult de El, căci cine este învăţător ca El?
încrederea în noi înşine şi respingerea mustrărilor duc la depăr-
tarea de adevăr. Cei care iubesc sfatul sînt pe calea vieţii şi al
adevăratei bucurii. Să nu fim ca animalele care trebuiesc struni-
te cu un frîu şi un ham. Să ascultăm ce zice Domnul: „Te voi
sfătui şi voi avea privirea îndreptată asupra ta." Căile proprii au
un sfîrşit amar. Neascultarea unora i-a dus la legături cu lumea
care i-a încercuit repede şi i-a înghiţit că nu mai lase nici o urmă
şi nici un glas de om credincios.
Noi trebue să dăm poporului numai ce am primit de la Dumne-
zeu şi nimic mai mult. Trebue să punem pe oameni dea dreptul
cu Cuvîntul lui Dumnezeu. Iată marele temei al slujbei pentru
Domnul în toate timpurile. Toate celelalte NU au preţ. Toate
învăţăturile omeneşti oricît de interesante ar fi vor trece, dar El
rămîne pentru vecie!
48

10 FEBRUARIE
Sau dispreţuieşti tu bogăţiile bunătăţii, îngăduinţei şi în-
delungei Lui răbdări? Nu vezi tu că bunătatea lui DUM-
NEZEU te îndeamnă la pocăinţă?	Rom. 2,4.
Dumnezeu este dragoste. El nu doreşte moartea păcătosului,
îndurarea Lui ar fi putut ajunge la capăt de mult căci în zilele
noastre nu sînt mai puţine nelegiuiri ca pe timpul lui Noe. Ecle-
siastul spune în cap. 8 vers. 11: „Pentrucă nu se aduce repede la
îndeplinire hotărîrea dată împotriva faptelor rele, de aceea este
plină inima fiilor oamenilor de dorinţa să facă rău." Iată dar pe
om: în loc să folosească îndelunga îndurare a lui Dumnezeu pen-
tru mîntuirea sufletului său, el îngrămădeşte păcat peste păcat,
mii şi mii de păcate fără să se gîndească la vreo judecată. Dar în
acest fel oamenii se înşală singuri. Nu-i oare o îndurare deose-
bită a lui Dumnezeu arătată faţă de tine în faptul că deşi vede în
faţa ta un munte mare de păcate, El totuşi îţi dă sănătate, bună-
stare pămîntească de zeci de ani, poate. Dacă lucrează în alt
chip cu tine şi îţi trimite o durere, o suferinţă pe calea vieţii tale
sau îţi răpeşte ce ai tu mai drag pe pămînt, să şti că şi acestea fac
parte din îndurarea lui Dumnezeu faţă de tine. El caută cu orice
chip să-ţi abată picioarele de pe calea pierzării veşnice.
Cum a fost cu văduva din Sarepta? Moartea fiului ei a adus-o la
următoarea mărturisire: „Ai venit la mine doar ca să aduci
aminte lui Dumnezeu de nelegiuirea mea şi astfel să-mi omori
fiul." (1 Imp. 17.18).
Lasă-te iubite suflet condus de dragostea lui Dumnezeu spre
pocăinţă. Vei avea un cîştig imens: VIAŢA VEŞNICĂ. Dacă
tratezi cu indiferenţă îndurarea lui Dumnezeu, arătată chiar şi
cînd El, din dragoste vrea să te îndrepte prin suferinţă, atunci ar
trebui să-ţi fie frică de întîlnirea cu El. Dar tu nu ştii timpul cînd
te vei întîlni cu El, de aceea vino chiar acum la Domnul Isus care
a murit pentru păcatele tale. Nu amîna, căci „grozav lucru este
să cazi în mîinile Dumnezeului celui Viu."
,JPregăte§te-te să întîlneşti pe Dumnezeu..."
49

11 FEBRUARIE
Te voi scăpa, şi nu vei cădea sub sabie, ci viaţa îţi va fi
prada ta de război, pentrucă ai avut încredere în Mine,
zice DOMNUL.	Ier. 39,18.
Ebed-Melec care era etiopian, deci nu era din poporul Israel,
era în casa împăratului din timpul războiului cu haldeii. Neascul-
tarea şi păcatele iudeilor L-au făcut pe Dumnezeu ca să-i înde-
părteze de la faţa Sa, iar proorocul Ieremia trebuia să le prooro-
cească din însărcinarea Stăpînului lor, judecata. Căpeteniile lui
Iuda din această cauză au rugat pe împărat să-i lase să-1 omoare
pe Ieremia. (Ier. 38.4). împăratul s-a arătat neputincios şi 1-a
dat pe mîna lor. Proorocul a fost aruncat într-o groapă în care nu
era apă ci numai noroi; şi astfel iudeii credeau că vor scăpa de el.
Dar acest etiopian, a avut tăria şi îndrăzneala din partea lui
Dumnezeu să ceară împăratului îngăduinţa de a scoate din groa-
pă pe Ieremia, contrar voinţei căpeteniilor. Ebed-Melec a fost
respins şi urît de ceilalţi din această pricină. Dumnezeu prin
Ieremia a transmis etiopianului răsplătirea care-1 aşteaptă din
partea Celui Prea înalt pentru fapta sa. Ce frumos! în mijlocul
unui popor renegat, care se socotea poporul lui Dumnezeu, a
fost răsplătită lucrarea bună a unui păgîn.
Un caz asemănător întîlnim în 2 Tim. 1.16-17. Acolo găsim un
om pe nume Onisifor, care merită a fi lăudat deoarece s-a stre-
curat printre toţi pînă la temnicer şi a întrebat de Pavel. Apos-
tolul vorbeşte clar despre el că a avut curaj şi nu s-a ruşinat să-1
viziteze chiar şi atunci cînd era în lanţuri. L-a îmbărbătat adesea
pe Pavel cu prezenţa sa, de aceea dorea ca Domnul să-1 binecu-
vinteze. Sîntem siguri că lucrul acesta s-a îndeplinit chiar, deoa-
rece Acela care a spus: „Ferice de cei milostivi, căci ei vor avea
parte de milă" (Matei 5.7), rămîne credincios Cuvîntului Său,
chiar şi în zilele noastre.
Cînd copiii lui Dumnezeu se găsesc în cele mai mari încurcături
şi greutăţi, au parte totuşi de cele mai frumoase arătări ale pur-
tării de grijă şi ale lucrării lui Dumnezeu; tocmai de aceea El
pune adesea la încercare pe credincioşi ca să li se descopere cu
atît mai măreţ cu cît încercarea este mai grea.
50

12 FEBRUARIE
Cînd te va duce DOMNUL în ţara Cananiţilor, Hetiţilor,
Amoriţilor, Heviţilor şi Iebusiţilor, pe care a jurat părin-
ţilor tăi că ţi-o va da, tară unde curge lapte şi miere, să ţii
următoarea slujbă în luna aceasta: timp de şapte zile, să
mănînci azimi.	Ex. 13,5-6.
Odată cu luarea în stăpînire a ţării făgăduite, a poporului Israel,
a fost întemeiată şi slujba divină pentru Dumnezeu. Slujba înce-
pea cu Pastele şi cu prăznuirea azimilor, timp de şapte zile.
Dumnezeu este sfînt şi de aceea slujba pentru El trebuie să fie
sfîntă în tot timpul vieţii noastre. La închinare nu era îngăduit să
se găsească nici un pic de aluat şi nici să fie vreo atingere cu el.
în Cuvîntul lui Dumnezeu aluatul este o imagine a răului. în 1
Cor. cap. 5 găsim îndemnul: „să prăznuim Pastele nu cu un aluat
de răutate şi viclenie, ci cu azimile curăţiei şi a adevărului."
Viaţa ÎN Hristos Isus este pentru noi o închinare în adevăr şi în
duhul slavei. Sîntem străini şi călători aici pe pămînt dar în duh
gustăm încă de pe acum slava din locurile cereşti, pe care Dum-
nezeu ne-a dat-o ÎN Domnul Hristos. Acum, slujba noastră în-
ţeleaptă este de a aduce trupurile noastre ca o jertfă vie, sfîntă,
plăcută lui Dumnezeu şi de a nu ne potrivi chipului veacului
acestuia. Noi am fost aleşi pentru această închinare şi de aceea
să nu obosim ci să ne desprindem de orice poftă pămîntească,
pentru ca Evanghelia lui Dumnezeu să fie auzită şi El să fie
slăvit ÎN Isus Hristos.
Domnul Isus să ne ajute să umblăm în Duh, pentru ca copiii
noştri şi toţi cei din jur să vadă adevărul Evangheliei lucrînd cu
putere în noi. Aceasta se va întîmpla dacă noi sîntem gata să
încredinţăm TOATĂ viaţa noastră lui Dumnezeu şi dacă trăim
într-o sfîntă despărţire de orice rău.
Nu pot să fiu fericit la adăpostul pragului uns cu sîngele Mielului
dacă în locuinţa mea este aluat. Deşi nu este temelia mîntuirii,
totuşi sfinţenia vieţii este legată de bucuria mîntuirii. Israelitul
nu era mîntuit prin azimi ci prin sînge.
51

13 FEBRUARIE
Căci noi sîntem Templul DUMNEZEULUI celui viu,
cum a zis DUMNEZEU: „Eu voi locui şi voi umbla în
mijlocul lor; Eu voi fi DUMNEZEUL lor, şi ei vor fi
poporul Meu".	2. Cor. 6,16.
Sfîntul privilegiu (drept) de a sluji şi de a fi adoratori ai lui
Dumnezeu, aparţine numai acelora care au fost răscumpăraţi
prin sîngele Fiului Său. Nu există teren comun pe care poate sta
necredinciosul cu cel credincios. Am fost mîntuiţi prin har pen-
tru a fi puşi deoparte pentru Dumnezeu şi de a fi o mărturie a
Domnului Isus în această lume păcătoasă. Domnul Isus a murit
din dragoste pentru noi, ne-a mîntuit şi tot din dragostea nemăr-
ginită a inimii Sale a purtat de grijă ca să fim puşi deoparte din
lume şi de a ne strînge în jurul Său.
Cîţi copii ai lui Dumnezeu au pierdut cele mai scumpe binecu-
vîntări din pricină că nu au păstrat unitatea tuturor creştinilor ca
mărturie pe pămînt, prin care Domnul ar fi fost şi mai mult
proslăvit. Ce putere de atracţie ar trebui să aibe Numele şi pre-
zenţa Lui pentru fiecare copil al lui Dumnezeu! Ce important şi
valoros ar trebui să fie pentru noi, copiii lui Dumnezeu să ne
ocupăm locul nostru şi să ne adunăm NUMAI acolo unde Dom-
nul Isus este punctul central al strîngerii laolaltă. Psalmistul spu-
nea odinioară: „Sufletul meu suspină şi tînjeşte de dor după
curţile Domnului." Dacă credincioşii din vechime au avut astfel
de sentimente în legătură cu cortul pămîntesc cu cît mai mult ar
trebui noi să fim pătrunşi de lucrurile duhovniceşti. Prezenţa
Domnului va fi bucuria noastră cerească, El vrea însă ca de pe
acum să gustăm din această mare bucurie.
Noi nu înlăturăm vechiul aluat ca să îmbunătăţim firea noastră
rea şi stricată, nici să dobîndim firea nouă, pentrucă o AVEM.
Noi avem viaţa şi din pricina acestei vieţi lepădăm răul! Nu este
nimic adevărat, nimic mulţumitor decît ÎN Hristos. în afară de
El „totul este deşertăciune şi goană după vînt."
52

14 FEBRUARIE
Noi toţi privim cu faţa descoperită, ca într-o oglindă slava
DOMNULUI, şi sîntem schimbaţi în acelaş chip al Lui,
din slavă în slavă, prin Duhul DOMNULUI.
2. Cor. 3,18.
Ce binecuvîntată este poziţia fiecărui credincios adevărat. Dom-
nul Isus a aşezat în această poziţie binecuvîntată pe toţi cei care
prin credinţă au intrat în părtăşie cu El, fără nici o excepţie. Ei
pot cu faţa descoperită, cu privirea ridicată spre cer să vadă
slava lui Isus, Domnul nostru. Ei nu-L cunosc pe El numai ca
Mîntuitorul care s-a coborît în mizeria păcatelor pentru a ne
răscumpăra, ci îl cunosc ca şi cel înălţat la dreapta lui Dumne-
zeu. De aceea cuvîntul ne invită să ne ridicăm ochii ţintă spre
acele locuri de sus. Acolo îl vedem noi pe Fiul Omului în cer,
căci după ce a fost făcut păcat şi a mers la moarte, a fost încu-
nunat cu mărire şi slavă. Fiind uniţi cu El avem putinţa să vedem
slava Lui. Fiecare rază de lumină divină ne mărturiseşte că păca-
tele noastre au fost iertate şi astfel calea către Dumnezeu este
deschisă. Noi o vedem prin Duhul şi ne bucurăm de ea. Şi cu cît
ne ridicăm mai mult privirea spre cer cu atît mai mult vom fi
schimbaţi în chipul slavei Domnului, iar Duhul Sfînt ne va da
putere de a înţelege aceste lucruri şi de a gusta binecuvîntările
cereşti. Prin puterea Duhului Sfînt care locuieşte în noi desco-
perim tot mai mult chipul şi caracterul lui Hristos, pînă ce El va
veni şi vom fi asemenea chipului Său. „Aşa cum am purtat chi-
pul celui pămîntesc, tot aşa vom purta şi chipul Celui ceresc."
(1 Cor. 15.49).
Dacă credinciosul este pe o cruce şi lumea pe alta, depărtarea
morală care-i desparte este într-adevăr foarte mare. Şi dacă de-
părtarea este foarte mare în teorie aşa ar trebui să fie şi în prac-
tică. Lumea şi creştinul n-ar trebui să aibă nici o legătură; şi nu
vor avea decît dacă creştinul se leapădă de Domnul şi Stăpînul
său. Credinciosul se arată necredincios lui Hristos în măsura în
care are legături cu lumea. Să veghem cu gelozie împotriva por-
nirii înnăscute care ne îndeamnă să ne bizuim pe nădejdi pămîn-
teşti. Să rămînem cît mai aproape de Izvor!
53

15 FEBRUARIE
Astfel dar, prea iubiţilor, după cum totdeauna aţi fost
ascultători, duceţi pînă la capăt mîntuirea voastră, cu frică
şi cutremur, nu numai cînd sînt eu de faţă, ci cu mult mai
mult acum în lipsa mea.	Filip. 2,12.
Deseori acest verset a fost înţeles greşit, au fost mulţi care l-au
tălmăcit greşit aducînd neliniştea în viaţa lor şi a altora. Cuvîntul
lui Dumnezeu trebuie înţeles în context; numai astfel se poate
înţelege gîndul concret al unor versete separate (izolate). în
niciun caz nu se poate înţelege din acest verset că trebuie să ne
cîştigăm mîntuirea noastră cu frică şi cu cutremur. Apostolul
vorbeşte mai înainte despre timpul cînd era prezent în mijlocul
lor şi în continuare vorbeşte de o vreme cînd nu mai era cu ei. în
vremea cînd Pavel lucra în mijlocul lor se simţea prezenţa pute-
rii duhovniceşti care se arăta din el. Acum, in lipsa lui Pavel
trebuia să se arate puterea din pricină că Dumnezeu era Acela
care lucra în ei voinţa şi puterea. Nu fapte în sine ci ÎNFĂPTU-
IREA puterii lui Dumnezeu; iată despre ce vorbeşte apostolul.
Cuvîntul „voastră" referitor la mîntuire este în legătură cu ab-
senţa apostolului. Filipenii se aflau fără Pavel în faţa vrăjmaşilor
şi ei trebuiau să lupte împotriva acestor duşmani. Credincioşii
cărora le este adresată epistola se vede că alergau către o ţintă,
iar mîntuirea ne este arătată ca ţelul care se află la capătul dru-
mului. Este vorba despre acel aspect al mîntuirii, care se referă
la starea noastră de copii ai lui Dumnezeu cînd vom fi în faţa lui
Dumnezeu în slava Sa, după ce toate greutăţile vor fi îndepărta-
te de la noi. întăriţi pe acest drum şi savurînd mîntuirea să fim
îmbărbătaţi de aceste gînduri. Atîta timp cît creştinul se găseşte
în călătorie el nu merge fără îmbărbătare.
Părăsirea unei răspunderi dată de Dumnezeu nu este niciodată
dovada smereniei; dimpotrivă smerenia cea mai adîncă va fi
dacă rămîi la locul tău în atîrnare deplină de Dumnezeu. Este o
dovadă că sîntem plini de noi înşine cînd ne dăm înapoi dinaintea
răspunderii, sub cuvînt că nu ne pricepem.,
54

16 FEBRUARIE
DOMNUL izbăveşte pe prinşii de război; DOMNUL des-
chide ochii orbilor; DOMNUL îndreaptă pe cei încovo-
iaţi; DOMNUL iubeşte pe cei neprihăniţi.   Ps. 146,7-8.
Dumnezeu descoperă harul Său oamenilor lipsiţi de putere. Nu-
mai pe un asemenea temei poate fi deslegat cel legat. Cel legat
este fără putere şi nu poate scăpa deoarece lanţurile păcatului
sînt deosebit de tari: omul este sub dominaţia Satanei. Nimeni în
afară de Domnul Isus nu putea să deslege pe omul acela stăpînit
de duhul cel rău prin care era legat. ISUS, da numai EL poate
să-1 lege pe cel tare (Satan) şi să-i ia avuţia. Această victorie a
cucerit-o pe crucea de pe Golgota; acolo 1-a învins pe cel ce avea
puterea morţii şi a isprăvit cu păcatul. NUMAI El este în stare să
deschidă ochii orbilor. Numai El poate îndrepta pe cei încovo-
iaţi, care sînt istoviţi sub greutatea păcatelor lor. Oamenii care
gîndesc că ei nu sînt legaţi, nici orbi, rămîn în starea tristă în care
se află; ei nu pot fi AJUTAŢI. Domnul nu a venit pentru cei
neprihăniţi ci pentru păcătoşi, trudiţi şi împovăraţi, care simt
necazul lor şi vor să fie scăpaţi.
Odată pe cînd mă plimbam, am întîlnit un fost coleg, un om în
vîrstă şi serios, dar care nu avea liniştea necesară cu privire la
viaţa veşnică. M-a întrebat: „Cu ce începe calea vieţii?" Cînd a
auzit că începutul se face în cămăruţă cu o pocăinţă sinceră în
faţa lui Dumnezeu şi cu credinţă adevărată în Domnul Isus, s-a
întors şi a plecat. Nu era pregătit să renunţe la părerile bune
despre el, şi să creadă mărturia lui Dumnezeu despre Fiul
Său.
Vreau să te înştiinţez: Dumnezeu iubeşte pe cei neprihăniţi adi-
că pe aceia care prin credinţă în sîngele Dumnului Isus şi pe
temeiul jertfei Lui au găsit pace cu Dumnezeu.
Inimii omeneşti îi place ceva care să se poată vedea. îi place
ceva care să mulţumească simţurile. îi place ceva care să ridice
în slăvi persoana şi lucrarea omului. Fugi de toate acestea şi nu
te opri pînă nu ajungi în locul prezenţei lui Dumnezeu!
55

17 FEBRUARIE
Podoaba voastră să nu fie podoaba de afară, care stă în
împletitura părului, în purtarea de scule de aur sau în
îmbrăcarea hainelor, ci să fie omul ascuns al inimii, în
curăţia neperitoare a unui duh blînd şi liniştit, care este de
mare preţ înaintea lui DUMNEZEU.        1. Pet. 3,3-4.
Ca femeia să se împodobească stă în natura şi caracterul ei. „îşi
uită fata podoabele, sau mireasa brîul?" (Ier. 2.32). Dar între-
barea cea mai importantă este CUM se împodobeşte, şi mai
presus de toate, cum se împodobeşte o credincioasă în aşa fel ca
să-i placă Domnului şi Mîntuitorului ei. Dacă se împodobeşte
fiindcă este încrezută sau ca să atragă ochii altora, atunci nu face
aceste lucruri după gîndul lui Dumnezeu. Apostolii Petru şi Pa-
vel avertizează, mînaţi de Duhul Sfînt aproape cu aceeaşi expre-
sie, despre primejdia pe care o prezintă îngîmfarea şi ridicarea
în ochii noştri proprii. Petru avertizează pe femei la o umblare în
supunere: „A căror podoabă să nu fie cea din afară, care stă în
împletitura părului, în purtarea de scule de aur sau în îmbrăca-
rea hainelor" iar Pavel scrie către Timotei: „Vreau deasemenea
ca femeile să se îmbrace în chip CUVINCIOS, cu ruşine şi sfială;
nu cu împletituri de păr, nici cu aur, nici cu mărgăritare, nici cu
haine scumpe." (1 Tim. 2.9 - trad, originală).
Amîndoi apostolii îmbărbătează pe credincioase în toată liniştea
la „fapte bune" adică să facă „binele"; în aceasta să-şi găsească
podoaba în faţa lui Dumnezeu şi a oamenilor. în secolul trecut
prin lucrarea plină de îndurare a lui Dumnezeu mulţi s-au trezit
la o stare înaltă în Hristos, sute şi chiar mii de oameni pe întreg
pămîntul, au lăsat la o parte podoabele imense ale caselor lor şi
au avut dorinţa de a fi modest îmbrăcaţi, ei şi casele lor, ca semn
al supunerii totale faţă de Cuvîntul lui Dumnezeu. La tine se
găseşte (se observă) această deosebire între un om din lume şi
un copil al lui Dumnezeu?
56

18 FEBRUARIE
Prin credinţă a părăsit Moise Egiptul, fără să se teamă de
mînia împăratului; penţrucă a rămas neclintit, ca şi cum ar
fi văzut pe Cel ce este nevăzut.	Evr. 11,27.
în Sfînta Scriptură ne sînt arătaţi bărbaţi şi femei care în situaţi
grele au dovedit că, „credinţa este o puternică încredinţare
despre lucrurile care nu se văd, o încredere neclintită în lucrurile
nădăjduite." Printre aceşti oameni se numără şi Moise, omul lui
Dumnezeu care „socotea OCARA lui Hristos ca o mai mare
bogăţie decît comorile Egiptului şi „a rămas neclintit ca şi cum
ar fi văzut pe Cel ce este nevăzut." Să ne gîndim şi la Antipa,
martirul din adunarea din Pergam, pe care Domnul îl numeşte
„martorul Meu credincios."
în decursul timpurilor au fost mulţi astfel de credincioşi, cărora
Hristos le era mai mult decît viaţa lor. Bine cunoscutul bătrîn
Chrisostom a fost adus în faţa împăratului roman. Cînd acesta
i-a spus că dacă îşi mai menţine credinţa va fi exilat, el a răspuns:
„Toată lumea este a Tatălui Meu, tu nu poţi să mă exilezi nică-
ieri." „Dar pot să te omor"- a răspuns împăratul. „Aceasta nu o
poţi" a răspuns vitejeşte creştinul, „căci viaţa mea este ascunsă
cu Hristos în Dumnezeu." - „Eu îţi voi lua toate averile." - „Cu
plăcere" a fost răspunsul, „căci eu am asemenea averi că nu le
vei putea lua. Comoara mea este în cer unde-i şi inima mea."
„Dar pot să te izgonesc de la prietenii tăi." - „Niciodată" a
răspuns Chrisostom, „eu am numai un prieten şi acesta-I în cer;
nu există nimic prin ce ai putea să-mi lepezi viaţa."
De-am fi şi noi toţi în această poziţie: „ca şi cum am vedea pe
Cel ce este nevăzut!" Compromisurile cu lumea nu sînt demne
pentru un credincios.
Tertulian a spus: „Puteţi să ne chinuiţi, să ne ţintuiţi pe cruce, să
ne osîndiţi, să ne striviţi.. .toate vor fi de prisos. Dimpotrivă, va
fi un îndemn în plus pentru credinţa noastră."
57

19 FEBRUARIE
întăriţi-vă dar mînile obosite şi genunchii slăbănogiţi; cro-
iţi cărări drepte cu picioarele voastre!      Evr. 12,12-13.
Nu-i acesta un cuvînt serios al zilelor noastre? Cîte mîini obosite
şi cîţi genunchi slăbănogiţi există astăzi printre copiii lui Dum-
nezeu! Care este cauza? Merită o preocupare mai îndeaproape
acest text.
Mai întîi de toate poate că există o întrerupere, un scurt circuit
în comuniunea noastră cu Domnul, dar şi durerile şi necazurile
pot să lucreze, să ne obosească mîinile noastre şi să paralizeze
genunchii. Nu este oare influienţa lumii din zilele noastre cea
care a făcut din unii nişte sclavi? prin aceasta fiind tulburată
părtăşia cu Domnul. Această delăsare se arată mai mult în orele
de rugăciune ale credincioşilor. Cît de mult se spun vorbe şi cît
de puţin se vede realizarea lor. Cîte şi mai cîte aşa zise „mărun-
ţişuri" se găsesc pe drum. Dacă cugetul nu mai este deosebit de
sensibil ca să înregistreze cea mai mică oscilaţie, atunci nu se
mai iau lucrurile aşa exact; orice rău se diminuiază (micşorează)
pînă la aprecierea „că nu este rău de loc."
Dar Dumnezeu ia lucrurile foarte exact chiar şi cu privire la
lucrurile mărunte din viaţa noastră. Un gjnd necurat, o vorbă
urîtă, dacă nu sînt judecate în lumina lui Dumnezeu, îmbîcsesc
inimile noastre şi îngreuiază drumul. Lucrurile mărunte se adu-
nă, se însumează punînd stavile pe cărarea noastră, comuniunea
cu Dumnezeu fiind atinsă.
Cercetîndu-ne în lumina Sa, îngenunchind într-o atmosferă de
supunere şi de pocăinţă, spunîndu-I tot ce nu-i în ordine; atunci
El poate să ne dea din nou putere din cer ca mîinile noastre să se
întărească. Să fie cerinţa inimilor noastre să-L proslăvim pe
acest drum scurt ce ne-a mai rămas şi prin El să dăm toată cin-
stea şi onoarea Tatălui ceresc.
Cu cît înaintăm prin puterea Duhului Iui Dumnezeu ÎN cunoaş-
terea răscumpărării care este în Isus cu atît despărţirea noastră
de noi înşine şi de lume va fi mai hotăritoare iar rivna pentru El
mai aprinsă.
58

20 FEBRUARIE
Voi însă sînteţi o seminţie aleasă, o preoţie împărătească,
un neam sfînt, un popor, pe care DUMNEZEU Şi 1-a
cîştigat.	1. Pet. 2,9.
înainte ca Dumnezeu să dea în Sinai, poporului Israel primele
porunci prin Moise, le-a transmis ce binecuvîntări vor primi
dacă vor respecta toate legile Sale. Dumnezeu a spus: „îmi ve-ţi
fi o împărăţie de preoţi şi un neam sfînt" (Exod 19.5-6). Tot
poporul a răspuns: „Vom face tot ce a zis Domnul" Aşa s-a
înţeles Dumnezeu şi poporul, „să meargă împreună" (Arnos
3.3). Aceasta a fost temelia legămîntului dar care în curînd a fost
întreruptă de popor. Chiar dacă, Core mai tîrziu se baza pe
promisiunile lui Dumnezeu totuşi el a călcat în mod grosolan
condiţiile legămîntului. Dumnezeu a trebuit să pedepsească cu
moartea răzvrătirea lui. Poporul nu putea să devină o împărăţie
de preoţi.
Şi totuşi acum Dumnezeu şi-a ales un popor ca să fie al Său. Noi
sîntem „o seminţie aleasă, o preoţie împărătească, un neam
sfînt, un popor pe care Dumnezeu şi L-a cîştigat." Dar pe bună
dreptate ne putem întreba care din noi am împlini toate cerinţe-
le lui Dumnezeu? Desigur că absolut niciunul, dar a fost Unul
fără cusur, care a luat asupra Lui toate păcatele şi ocara noastră.
Deci în ce priveşte sfinţenia lui Dumnezeu, ea este pe deplin
satisfăcută şi El putea să facă din noi ceea ce sîntem, copii ai lui
Dumnezeu, zidiţi pe temelia morfii lui Isus Hristos.
Harul s-a înmulţit şi mai mult decît păcatele noastre. Să nu
vestim oare puterea minunată a Aceluia care ne-a chemat din
întunerec la lumina Sa minunată?
Jertfa Domnului Isus este temelia păcii credinciosului şi totoda-
tă ea osîndeşte o lume vinovată. Acelaşi sînge care curăţeşte'
cugetul credinciousului şi-i dă o pace desăvîrşită, învinovăţeşte
păcatul mînjit şi păcatul ajuns la culme. Aceiaşi lucrare a Fiului
lui Dumnezeu, care dezbracă lumea de haina ei şi o lasă fără nici
o dezvinovăţire, îmbracă Adunarea într-o haină slăvită de ne-
prihănire şi-i umple gura de laude veşnice.
59

21 FEBRUARIE
Pentru Că n-aţi fost întîiaş dată, deaceea ne-a lovit DOM-
NUL DUMNEZEU nostru, căci nu L-am căutat după
lege.	1. Cron. 15,13.
Chivotul care reprezenta sfinţenia şi majestatea lui Dumnezeu a
căzut în mîna filistenilor. Aceştia l-au trimis pe un car nou în
ţinutul Israelului. Indicaţiile lui Dumnezeu ca chivotul să fie dus
pe umerii leviţilor le erau necunoscute filistenilor. Ani de-a rîn-
dul chivotul â rămas ascuns pînă cînd David, omul după inima
lui Dumnezeu, s-a urcat pe tron. Dorinţa lui era de-a aduna
poporul în jurul chivotului lui Dumnezeu în Sionul pe care Cel
Veşnic şi 1-a ales. Dar David nu a respectat instrucţiunile de
transport a chivotului cum poruncise Dumnezeu şi de aceea Uza
a trebuit să moară. Dumnezeu a trebuit să facă această spărtură
întrucît El este sfînt. Spaimă mare a intrat în David şi slujitorii
săi, încît după aceea chivotul a fost dus în Sion conform porun-
cilor date de Dumnezeu. Ce stare binecuvîntată. Dumnezeu îşi
ocupă locul în mijlocul poporului Său. Ce învăţătură serioasă
pentru zilele noastre.
Azi mai mult ca oricînd nu se iau în considerare gîndurile lui
Dumnezeu despre Adunare, unitatea creştinilor şi felul cum a
fost poruncit de El să decurgă adunările lor. Dumnezeu nu ne-a
lăsat în nucunoştinţă. în Matei 18.20 ni se dă indicaţii clare în
această direcţie. Unde sînt doi sau trei adunaţi pentru Numele
Său, acolo Domnul este şi El în mijlocul lor. Numai acolo poate
Să-şi manifeste prezenţa, să dea expresia unei Adunări a lui
Dumnezeu. De ne-ar da Domnul har înzecit, ca să preţuim acest
loc sfînt şi scump şi fiecare gjnd omenesc, fiecare faptă să le
îndepărtăm din mijlocul nostru ca El să-şi poată ocupa locul în
mijlocul nostru, El Căpetenia trupului Său spre a-şi primi slava
cuvenită.
Din partea Satanei puteţi să întemeiaţi orice, puteţi să fiţi ce
vreţi, dar numai Adunarea lui Dumnezeu nu; căci pe aceasta el
o urăşte de moarte şi va căuta prin tot ce-i stă în putinţă s-o
vatăme şi s-o ruineze.
60

22 FEBRUARIE
Dar cetăţenia noastră este în ceruri, de unde şi aşteptăm
ca Mîntuitor pe DOMNUL ISUS HRISTOS.
Filip. 3,20.
La oamenii credincioşi care încă de pe acest pămînt trăiesc aşa
cum se trăieşte în locaşurile în care vrea să ne ducă Domnul Isus
vom găsi o viaţă cerească. Este imposibil ca o inimă în comuniu-
ne cu inima lui Hristos să fie în acelaşi timp şi în legătură cu
lumea. Duhul Sfînt ne avertizează să ne ţinem ochii aţintiţi asu-
pra lui Hristos în tot timpul cît ţine călătoria noastră aici. Pavel
dorea ca să vadă descoperirea lui Hristos în slava Sa, de aceea
ochii săi erau aţintiţi către cer de unde îl aştepta pe Hristos. El
s-a debarasat de tot ce ar fi putut să se aşeze între el şi Isus, şi
astfel trăia în aşteptarea Domnului.
OARE ESTE ACEASTA ŞI AŞTEPTAREA NOASTRĂ?
Această aşteptare dă mîngîiere şi putere pentru viaţa noastră
practică. Dacă Domnul Isus ar fi mereu comoara inimii noastre
nu am mai fi învinşi de necazurile şi greutăţile prin care trecem.
Dragostea care îl împinge pe Domnul să ne ia acasă ne va lumi-
na cu toată puterea ei. Faptul că El însuşi va veni pentru a ne lua
la El este o dovadă a dragostei Lui. Cît de mult ar trebui să fie
inima noastră încărcată de bucurie la acest gînd măreţ! El, care a
murit pentru noi şi acum trăieşte pururea, se preocupă îndea-
proape şi aşteaptă în dragostea Lui clipa cînd va înălţa Mireasa
Sa prea iubită în casa Tatălui. De-ar fi inima noastră plină de
dorul de a fi acolo unde este El!
Un creştin ar trebui să fie în îndrăzneală că Domnul Hristos: Fii
viteaz pentru Dumnezeul tău! Fii ca El în iubire: gîndeşte cu
bunătate, vorbeşte cu bunătate, lucrează cu bunătate! Fii ca El
în sfinţenie! A fost El plin de rîvnă? Fii şi tu tot aşa. A fost El
lipsit de iubire de sine? Fii la fel! A fost El evlavios? Fii plin de
rîvnă în rugăciunile tale! A fost El răbdător? Deprinde-te şi tu să
rabzi şi să suferi! El este marele Model de la care avem tot
timpul de învăţat. Umblă în aşa fel încît să cunoască toţi că eşti
cu Isus.
61

23 FEBRUARIE
Atunci Petru a luat cuvîntul, şi I-a zis: Iată că noi am lăsat
tot, şi Te-am urmat; ce răsplată vom avea?  Mat. 19,27.
Nimic nu ne încleştează mai mult decît preocuparea de lucrurile
văzute şi pipăibile. în momentul cînd duşmanului i-a reuşit să ne
abată privirea de la lucrurile cereşti, atunci ne umple inima cu
lucrurile pămînteşti, văzute. Credinţa nu mai este aşa de neclin-
tită ca în zilele cînd noi NU ne ghidam după lucrurile deşarte şi
pămînteşti. Pe cînd Domnul Isus avertiza ucenicii despre influ-
ienţa negativă a lucrurilor pămînteşti asupra inimii lor, Petru
întreabă: „Ce răsplată vom avea?" Desigur că nu-i uşor să pără-
seşti totul, dar cine o face pentru Numele Său, va fi înzecit răs-
plătit. Cine părăseşte ceva pentru voia lui Isus nu pierde de fapt
nimic, deoarece va fi răsplătit de El.
Ce parte aleasă pentru apostoli ca şi pentru toţi care ascultă
glasul lui Isus şi părăsesc bucurii pămînteşti, căci vor fi răsplătiţi
„înzecit" şi chiar „însutit".
Deja aici pe pămînt au această bucurie înaltă, o recunoaştere
mai profundă şi o linişte aleasă iar pentru viitor le este asigurată
viaţa veşnică, care tînărul bogat a pierdut-o tocmai din cauza
iubirii bogăţiilor pămînteşti. Duşmanul sufletelor se trăduieşte
să lege inimile noastre cu lucruri pămînteşti. El caută să ne arate
ca o pierdere dacă noi, potrivit voiei Domnului, ne despărţim de
unele lucruri care ni le oferă această lume.
Nu merită oare Domnul nostru să ne debarasăm de orice lucru
care caută să ne depărteze de El? Este oare o răsplată mai mare
pentru noi decît El însuşi şi dragostea Lui?
Se poate să recunoşti că mîntuirea este NUMAI în Isus şi în
nimeni altul, dar asta este cu totul altceva decît să prinzi prin
credinţă adevărata esenţă şi temelie a acestei mîntuiri şi s-o iei
ca a ta însuţi, să şti că eşti mîntuit.
Numai o încredinţare personală ne dă pacea după care suspină
atîţia aşa zişi „creştini."
62

24 FEBRUARIE
Ferice de cei blînzi, căci ei vor moşteni pămîntul!
Mat. 5,5.
Blîndeţea este astăzi o plantă foarte rară, care de mulţi este
socotită doar ca o neghină care ar trebui distrusă. De cei blînzi
se vorbeşte uneori cu un ton înjositor. Nu sînt luaţi în serios, sînt
consideraţi laşi şi slăbănogi. Dar Domnul Isus judecă altfel.
în a treia fericire se spune despre ei că sînt fericiţi. De multe ori
sînt apreciaţi ca fericiţi, oamenii care fără jenă şi bun simţ îşi
realizează planurile lor în paguba altora. Dar dacă Domnul Isus
spune că cei blînzi sînt fericiţi, este sigur că este aşa căci El nu
greşeşte niciodată. Cei blînzi îl urmează pe Acela care este izvo-
rul blîndeţei, care nu a răspuns cu ocară cînd a fost jignit, care
nu ameninţa cînd cineva îi făcea rău, căci £1 se bizuia pe Dum-
nezeul Lui, care judecă totul cu dreptate. Cei blînzi nu se opun
sforţărilor de afară. Dacă îi bate cineva pe obrazul drept, atunci
îl întorc şi pe cel sting. (Matei 5.38-48). Lumea îi declară pe cei
blînzi oameni fără caracter sau slabi, dar în realitate cel blţnd
este cel mai curajos. Curajul se arată în aceea că el suportă totul
pentru voia lui Dumnezeu, în puterea lui dumnezeiască.
Firea noastră naturală nu iubeşte blîndeţea; noi numai ÎN Dom-
nul Isus putem găsi un exemplu adevărat şi ideal demn de urmat.
Calea pe care îl urmăm este plină de binecuvîntări şi de răsplă-
tiri, încă începînd de aici de pe pămînt şi continuă cînd vom fi în
cer, la El.
De L-am urma cu toţii pe Domnul Isus ca să putem fi cît mai
fericiţi în viaţa noastră practică.
Evanghelistul D. L. Moody nu primise chiar cea mai bună
instrucţie. Numeroasele scrisori care ne-au rămas de la el sînt
pline de greşeli. Din punct de vedere fizic n-avea nimic atrăgător
iar vocea lui avea un timbru nazal. Dar toate acestea n-au împie-
dicat pe Dumnezeu să-1 folosească pentru a zgudui lumea moar-
tă în păcate. Era de fapt opera lui Dumnezeu şi nu a lui perso-
nală. Iată marele secret!
63

25 FEBRUARIE
Ori încotro ar cădea copacul, fie spre miazăzi, fie spre
miazănoapte, în locul unde cade, acolo rămîne.
Ed.-11,3.
în ultimul verset al cap. 12 Eclesiastul spune că Dumnezeu va
aduce orice faptă la judecată, fie bună, fie rea, fie ascunsă, fie
vizibilă. La fel citim în epistola către Romani 14.10: „Căci toţi
ne vom înfăţişa înaintea scaunului de judecată a lui Hristos." Ce
va apărea acolo la iveală? Numai ceea ce noi am fost şi am făcut
aici în viaţa pământească. Fiecare din noi trebuie să dea socotea-
la despre sine însuşi în faţa lui Dumnezeu. (Rom. 14.12). Dar
Dumnezeu îi dă fiecărui om posibilitatea în aceste zile cît mai
trăieşte pe pămînt, să recunoască toate păcatele sale, să se po-
căiască şi să pirmească iertarea şi pacea cu Dumnezeu. Cine
spune că nu se poate şti dacă ai sau nu iertarea păcatelor arată
prin aceasta că nu cunoaşte Cuvîntul lui Dumnezeu, îl face min-
cinos pe Dumnezeu care a spus categoric:
„Oricine va chema Numele Domnului va fi mîntuit" (Rom.
10.13).
Aceasta-i învăţătura biblică pentru păcătos. Deciderea pentru
situaţia ta veşnică trebuie neapărat clarificată în viaţa ta pămîn-
tească. Două porţi stau deschise: una largă şi una îngustă. Dacă
intri pe cea largă, atunci la sfîrşitul vieţii tale nu mai există nici o
posibilitate de decidere. Dacă chiar ai lăsat în urma ta o duzină
întreagă de fraţi şi de surori ca să se roage pentru iertarea sufle-
tului tău zi şi noapte, de ar da toată averea pentru a curma
soarta ta este tot degeaba. „Ori unde cade copacul, în acel loc va
rămîne!" Ce cutremurător! Vrei să trăieşti în păcate ca la urmă
alţii să se roage zadarnic pentru sufletul tău? Dumnezeu nu se
lasă batjocorit. Opreşte-te şi recunoaşte-ţi păcatele şi cere ietare
Mîntuitorului! Astfel vei primi iertarea păcatelor, căci, „oricine
crede în El, nu va fi judecat." (loan 3.18).
Oamenii nu vor să se pocăiască fiindcă Dumnezeu le cere nu să
primească o religie oarecare, ci o nştere din nou, nu numai să
ştie că Evanghelia e bună ci să primească pe Isus ca Mîntuitorul
lor personal.
64

26 FEBRUARIE
Căci cine te face deosebit? Ce lucru ai, pe care să nu-1 fi
primit?	1. Cor. 4,7
Ce groaznic este duhul plăcerii de sine, al îngîmfării duhovni-
ceşti! Mai repede decît ne aşteptăm îşi poate găsi acces în inimile
noastre. Cît de repede credem noi că stăm bine înaintea Dom-
nului, dar chiar prin aceasta vine decăderea. Să ne ferim fiecare
în parte de această înşelăciune. Ce uşoară este decăderea de la
Filadelfia la Laodicea. Se uită foarte uşor că binecuvîntările du-
hovniceşti sînt daruri duhovniceşti, şi dacă se laudă cineva cu
ele, demonstrează că nu mai recunoaşte adevărul. Se vorbeşte
mult: „Eu sînt bogat... şi nu duc lipsă de nimic" şi nu şti ce
sărăcăcios, orb şi gol eşti în privinţa lucrurilor duhovniceşti.
Contra celor îngîmfaţi duhovineşte, Dumnezeu are cuvinte de
cercetare. Această îngîmfare merge mereu crescînd pînă ajunge
în Babilon şi spune: „Sed ca împărăteasă, nu sînt văduvă (sărac
şi dependent) şi nu voi şti ce este tînguirea." Dar Dumnezeu
adaugă: „Tocmai pentru aceasta într-o singură zi vor veni urgiile
peste ea.. .căci într-o clipă ţi-a venit judecata." (Apoc.
18.7-10).
Să ne păzim toţi care sîntem copii ai lui Dumnezeu de îngîmfa-
rea babiloniană care poate să-şi găsească cale de acces spre ini-
mile noastre aşa de repede. Să ne bucurăm de tot ceea ce ne-a
dăruit Dumnezeu în nemărginitul Său har şi în deplină umilinţă,
în ascultare să ne bucurăm de El, în El şi pentru El! Numai aşa
va fi slăvit El şi prin El, Tatăl şi Dumnezeul nostru!
Cum reacţionăm dacă un altul decît noi este ales pentru a împli-
ni funcţia pe care o dorim, dacă un coleg este promovat atunci
cînd noi sîntem lăsaţi de o parte; dacă un frate este onorat şi noi
rămînem în umbră; dacă sîntem întrecuţi de un altul? Fac aces-
tea să se trezească în noi sentimente de gelozie sau de pismă, ori
dimpotrivă ne bucurăm de înaintarea aproapelui nostru? Ne pla-
ce ca Diotref, să ocupăm locul cel dintîi? Putem spune şi noi ca
loan Botezătorul?: „Trebuie ca El să crească, iar eu să mă mic-
şorez".

CALENDAR BIBLIC Bg. 3

65

27 FEBRUARIE
Căci acolo unde sînt doi sau trei adunaţi petru Numele
Meu, sînt şi Eu în mijlocul lor.	Mat. 18,20.
Ce concis şi exact vorbesc aceste cuvinte de dragostea şi preocu-
parea lui Dumnezeu faţă de noi! El nu numai că mîntuieşte pe
cel pierdut şi-1 face părtaş popurului Său, dar El ne şi strînge în
jurul PERSOANEI Fiului Său prea Iubit pentru a-1 adora. Deşi
acum El nu este în chip văzut în mijlocul nostru cum a fost în
ziua învierii, totuş El este prezent în mijlocul poporului Său,
prin acţinuea şi adevărul Său care este forţa motrice a creştini-
lor. Deosebirea este că atunci putea fi pipăit, putea fi privit cu
ochiul firesc, pe cînd astăzi îl vede numai ochiul credinţei. El
însuşi a spus: „Ferice de cei ce nu văd şi cred." Ce bucurie a fost
pentru ucenici să-1 aibe pe Domnul în mijlocul lor! Tot aşa şi azi
unii creştini pot să spună cît de minunat, de frumos şi nespus de
preţios este a savura prezenţa Lui cînd credincioşii sînt adunaţi
pentru Numele Lui. Domnul a spus odată: „Unde sînt Eu să fie
şi slujitorul Meu." De aceea este de o mare importanţă pentru
fiecare credincios să fie pătruns de preocuparea pentru locul
unde a prezis Domnul că va fi prezent. Ce har de a descoperii
prezenţa Lui şi de a da loc Duhului Sfînt ca UNIC conducător în
strîngerile laolaltă. Acolo (şi numai acolo) vor curge nuri de
binecuvântări şi inimile vor primi ceea ce au nevoie. Prin rugă-
ciune, putem spune în prezenţa Lui toate greutăţile noastre. Şi
ce binecuvîntare să ne ocupăm locul la Masa Lui, amintindu-ne
de moartea Lui, aducîndu-I jertfe de laudă şi adorîndu-L. Este
partea cea bună a fiecărui copil al lui Dumnezeu de a ocupa
locul în prezenţa lui Dumnezeu. De ar cunoaşte şi de ar savura
fiecare copil al lui Dumnezeu locul acesta.
Adunarea lui Dumnezeu nu este un nume, o formă, o pretenţie,
sau o închipuire. NU, ea este o realitate dumnezeiască un aşe-
zămînt a lui Dumnezeu pe care El 1-a pecetluit şi 1-a întărit. Adu-
narea lui Dumnezeu este un Trup viu, mîntuit format şi adunat
de Duhul Sfînt, pentru a mărturisi în TOT universul că Numele
lui Isus este de AJUNS.
66

28 FEBRUARIE
îmbrăcaţi-vă cu toată armătura lui DUMNEZEU, ca să puteţi ţine
piept împotriva uneltirilor diavolului.	Efes. 6,11.
în epistola către Efeseni găsim o bogată revelare a binecuvîntărilor
personale şi ca adunare în legătură cu poziţia noastră ÎN Hristos.
Prin această epistolă sîntem conduşi pe culmi care sînt foarte înalte
pentru credincios şi primim înştiinţări şi destăinuiri care sînt „taine
ale lui Hristos" privind Adunarea Sa. Bărbaţilor Vechiului Testa-
ment nu li s-au făcut asemenea descoperiri. Acela căruia i s-a reve-
lat o asemenea comoară nesecată a lui Hristos a fost Pavel. Primirea
acestui adevăr dumnezeiesc impune o responsabilitate şi o purtare
cu credincioşie. La Pavel găsim acest lucru foarte clar. Lui i-a fost
dat un ţepuş în carne ca să nu se umfle de mîndrie. Iată cum trebuie
privită tema capitolului Efesen 6.
Qnd poporul Israel a intrat în ţara făgăduinţei a avut de luptat
contra duşmanilor băştinaşi care locuiau în ţară. Noi sîntem aşezaţi
în locurile cereşti, în Hristos şi partea noastră sînt binecuvîntările de
sus. în momentul în care gustăm prin credinţă aceste binecuvîntări,
se ridică împotriviri ale duşmanilor din locurile cereşti. De aceea
este necesar să îmbrăcăm toată armătura lui Dumnezeu pentru a
putrea ţine piept Vrăjmaşului. Nu-i o luptă împotriva cărnii şi sîn-
gelui, ci împotriva stăpînirilor întunericului acestui veac, împotriva
duhurilor răutăţii.
Conduşi pe aceste cuhni ale revelaţiei dumnezeieşti, este primejdios
să cădem în trufia duhovnicească. De aceea să fim tari în Domnul şi
nu în noi înşine. Nici o parte a armăturii nu are voie să lipsească,
căci atunci duşmanul găseşte locul neînarmat şi nu putem rezista la
împotrivirile lui.
De cîte ori intenţionezi să ieşi afară din tabără (Evrei 13) ai de
luptat cu argumentele minţii tale, care vrea să se opună. Dacă te
supui acestor raţiuni, niciodată nu vei putea gusta bucuria pe care o
au cei din afara taberei.
67

29 FEBRUARIE
Nu zice: Cum se face că zilele de mai înainte erau mai
bune de cît acestea? Căci nu din înţelepciune întrebi aşa.
Ecl. 7,10.
Dumnezeu a vrut în vremea din vechime ca poporul Său să
cunoască puterea şi îmbărbătarea Lui. De exemplu mica rămă-
şiţă din Iuda care s-a întors din Babilon şi a început să pună
piatra de temelie pentru noul Templu, era întristată că templul
refăcut este foarte mic în comparaţie cu cel al lui Solomon.
Atunci au auzit glasul Domnului care spunea: „Şi voi umplea de
slavă Casa aceasta zice Domnul oştirilor." (Hagai 2.7-9). Da, în
faţa credincioşilor sînt înfăţişate binecuvîntările slăvite ale pre-
zenţei stăpînirii lui Mesia în zilele viitoare, pentru a-i întări. Aşa
sînt şi promisiunile de la Apocalipsa 2 şi 3 făcute celor care vor
birui în adunări; ele sînt legate de viitor. în Evrei 10.32 credin-
cioşilor le sînt arătate zilele trecute pentru a fi îmbărbătaţi şi
ridicaţi la aceiaşi bucurie a credinţei. Duhul Sfînt se preocupă
între altele de noi în deosebi în direcţia de a ne arăta viitorul
binecuvîntat. încercările vor avea un sfîrşit iar partea noastră
este o veşnică bucurie. Noi vom purta chipul Celui ceresc. „Căci
pe aceia pe care i-a cunoscut mai dinainte, i-a şi hotărît mai
dinainte să fie asemenea chipului Fiului Său, pentruca El să fie
cel întîi născut dintre mai mulţi fraţi."
De aceea să facem cum făcea apostolul Pavel: „Uitînd ce este în
urma mea şi aruncîndu-mă spre ce este înainte alerg spre ţintă
pentru premiul chemării cereşti a lui Dumnezeu în Hristos
Isus."
Domnul nu ne pune în faţă zarea unui drum lipsit de încercări şi
strîmtorări; dimpotrivă, ne spune că le vom întîlni şi pe unele şi
pe celelalte; dar ne dă făgăduinţa că rămîne cu noi în mijlocul
acestor încercări, ceea ce este nespus de bine. Este mai bine să
ai pe Dumnezeu cu tine în greutăţi, decît să scapi de ele. Să fim
siguri că inima lui Dumnezeu bate cu inima noastră şi este de
preţ să simţim aceasta. Să privim deci mereu la El de unde ne
vine ajutorul şi scăparea.
68

MARTIE

1 MARTIE
Dar acum, odată ce aţi fost izbăviţi de păcat şi va-ţi făcut
robi ai lui DUMNEZEU, aveţi ca rod sfinţirea, iar ca
sfîrşit: viaţă veşnică.	Rom. 6,22.
înainte de a fi eliberaţi, noi eram sclavi ai pactului pentrucă
eram în totul sub dominaţia şi puterea lui, fiindu-i supuşi.
Acum, în Hristos, sîntem eliberaţi de sub puterea şi dominaţia
păcatului şi am devenit robi ai adevărului. Prin puterea vieţii şi
prin Duhul care trăieşte în noi putem să-I slujim lui Dumnezeu,
avînd o viaţă sfîntă, curată şi plăcută înaintea Tatălui nostru din
cer. Ascultarea de adevăr este caracterul vieţii pe care am pri-
mit-o în Hristos. Fiecare creştin care privind înapoi în viaţa lui,
va observa unele lucruri de care acum se ruşinează. Eul nostru
este acela care ne-ar fi aruncat în prăpastia morţii. Dar acum
avînd Duhul, noi vom aduce roade dumnezeieşti, „roade sfin-
te." Ţinta noastră este viaţa veşnică în împărăţia Lui.
Ce mîngîiere în trupul acesta neputincios să ştim că vom trăi în
veci cu Hristos. Numai atunci cînd sîntem la El, purtînd chipul
Său, putem simţi pe deplin viaţa veşnică. De aceea spune Dom-
nul nostru iubit: „Ei vor intra în împărăţia vieţii veşnice."
în împărăţia vieţii veşnice vor intra numai aceia care au primit o
fire dumnezeiască, care se lasă îndrumaţi, călăuziţi de Cuvîntul
lui Dumnezeu. întotdeauna se poate vedea la tine şi la mine
aceste lucruri??
De-am dovedi întoteauna cu viaţa noastră practică că Hristos
este viaţa noastră şi că locuieşte în noi, atît în gînduri cît şi în
comportare, că sîntem părtaşi ai firii dumnezeeşti. Ce bogăţie
ne-a fost dată prin harul şi mila Domnului şi Mîntuitorului nos-
tru Isus.
Advărata viaţă creştinească nu este decît arătarea în afară a vie-
ţii lui Hristos, altoită în noi prin lucrarea Duhului Sfînt, după.
sfaturile veşnice ale harului fără margini al lui Dumnezeu.
70

2 MARTIE
O ştiinţă atît de minunată este mai pre sus de puterile
mele: este prea înaltă ca s-o pot prinde,	Ps. 139,6.
Credinciosul se bucură ştiind că Dumnezeu vede toate lucrurile.
El se bucură de călăuzirea lui Dumnezeu, care luminîndu-i calea
îl păzeşte de cădere. Credinciosul este atent la cele ce vorbeşte şi
la ceea ce lucrează. Chiar în zilele rele de acum cînd fiii lumii nu
se mai întreabă de existenţa Lui nici chiar cînd lumea se cutre-
mură din temelii, credinciosul îşi aminteşte cu multă pace:
„Domnul este în Templul lui cel sfînt. Domnul îşi are scaunul de
domnie în ceruri, ochii lui privesc şi pleoapele Lui cercetează pe
fiii oamenilor." (Psalm 11.4).
Ce har nemărginit pentru noi, care odinioară am fost în lumea
aceasta departe de Dumnezeu, dar acum sîntem lîngă El. Evreul
avea voie să meargă numai pînă în faţa cortului, dar noi avem în
har intrare slobodă la Dumnezeu Tatăl prin dragostea Lui, ară-
tată în lucrarea de mîntuire săvîrşită de Domnul Hristos pe Gol-
gota. Lucrarea Lui cea desăvîrşită ne-a împăcat cugetele iar ini-
mile noastre se bucură că ochii lui Dumnezeu privesc cu plăcere
spre cei smeriţi. Cît de plăcut trebuie să fie pentru un om cînd
Domnul îi spune: „Te voi învăţa şi-ţi voi arăta calea." (Ps. 32)
Această temelie ne face să păşim neclintiţi, călăuziţi şi luminaţi
de Cuvîntul lui Dumnezeu, pe drumul spre casa din ceruri, să ne
despărţim cu uşurinţă de cele lumeşti şi să gîndim cu drag la
patria noastră cea de sus. Şi dacă David a cunoscut aceste cărări
ale lui Dumnezeu atît de măreţe, cît de mult ar trebui să ne
ridicăm noi inima în laudă, mulţumire şi adorare pentru ceea ce
Domnul Isus a făcut pentru noi.
Dumnezeu este suveran şi poate să lucreze unde-I place. Se cade
însă ca noi să ne supunem autorităţii Lui şi să lucrăm acolo unde
ne-a poruncit El. Dumnezeu este Atotputermc să lucreze în cea
mai abătută sectă, dar locul nostru după Cuvîntul Sfînt este în
Adunarea lui Dumnezeu şi nici de cum în altă parte.
71

3 MARTIE
Cerul şi pămîntul vor trece, dar cuvintele Mele nu vor
trece.	Marc. 13,31.
Domnul Isus vrea să scoată în evidenţă pentru poporul Lui de
azi adevărul de neclintit, sfinţenia dumnezeiască a Bibliei, sin-
gura Carte pe care te poţi bizui şi care niciodată nu amăgeşte.
Lumina Bibliei desparte credinţa de necredinţă, pe adevăraţii
credincioşi de creştinii de lume. Domnul să fie lăudat! Mii şi mii
de credincioşi cercetează prin citire şi rugăciune această Carte
veşnică. Din Biblie ies la iveală comori nesecate. Ne convingem
tot mai mult de adevărul Cuvîntului lui Dumnezeu. Orice oste-
neală a vrăjmaşului de a sfărîma această Stîncă a fost şi este
zadarnică. Ea este de nezguduit. De aceea Cuvîntul dă fiecărui
credincios o credinţă sigură şi o învăţătură statornică. în lupta
împotriva întunericului ne trebuie această armă, care este sabia
Duhului. în unele cuvinte ale Bibliei care par fără însemnătate,
sînt cuprinse adînci mîngîieri dumnezeieşti şi taine la care noi nu
putem ajunge decît prin cheia credinţei.
Domnul însuşi ne duce în anumite situaţii în care ne poate între-
ba: „Crezi în cuvintele Mele?" „Crezi făgăduinţele Mele?" Şi
atunci, putem pune mîna pe Cuvîntul Său şi ridicînd ochii spre
El îi spunem: „Da, cred Doamne! Credinţa mea îşi găseşte pa-
cea în cuvintele Tale."
Ce măreaţă siguranţă pentru copiii lui Dumnezeu cît timp Biblia
este pentru ei busola care orientează corabia vieţii lor, arătîndu-
le portul măreţei veşnice.
Ce poziţie ai tu faţă de Cuvîntul lui Dumnezeu, al Scripturii
veşnice?
Numai cine crede acest Cuvînt al lui Dumnezeu va fi fericit şi
binecuvîntat prin Domnul Isus, chiar în timpul vieţii pe pă-
mînt.
Oriunde mergem pe urma Dumnezeului nostru, fie în filele
Scripturilor sfinte, fie pe ţinutul întins al naturii înconjurătoare,
găsim plinătate dumnezeiască şi un plan hotărît; numai în măsu-
ra princeperii noastre duhovniceşti vom fi în stare să deosebim
aceste lucruri şi să le preţuim.
72

4 MARTIE
Femeia să nu poarte îmbrăcăminte bărbătească, şi bărba-
tul să nu se îmbrace cu haine femeieşti; căci oricine face
lucrurile acestea este o urîciune înaintea DOMNULUI,
DUMNEZEULUI tău.	Deut. 22,5.
Dacă se mai discută în unele familii credincioase astfel de pro-
bleme legate de îmbrăcăminte, sigur că şi rezultatul va fi diferit.
Adeseori se poate auzi întrebarea: „De ce se ia numai unele
îndrumări din Cuvîntul lui Dumnezeu în special din Vechiul
Testament ca exemplu, pe cînd altele sînt trecute cu vederea?"
Vreau să răspund printr-o explicaţie: Dacă în Cuvîntul lui Dum-
nezeu este vorba despre situaţia morală şi socială sau dacă este
vorba despre temelii fundamentale, pe care Dumnezeu le-a sub-
liniat în Cuvîntul Său şi în toată creaţia, atunci acestea trebuiesc
îndeplinite cuvînt cu cuvînt. Adevărul însuşit trebuie trăit şi în
comportarea exterioară, (îmbrăcăminte) atît de bărbat cît şi de
femeie.
Un alt exemplu referitor la ordinea lăsată prin cuvînt este inter-
zicerea de a mînca sînge. Această interzicere o găsim atît sub
lege cît şi sub har. La fel ne este amintit despre femeie să nu
poarte pantaloni căci aceştia sînt o îmbrăcăminte bărbătească,
pe cînd fusta este o îmbrăcăminte femeiască. O soră care are
teamă de Dumnezeu nu va purta niciodată pantaloni căci Dom-
nul o vede în orice împrejurare ar fi. Orice femeie sau fată care
se depărtează de această „urîciune" va fi o mărturie vie, fără
multe vorbe. Ele vor arăta prin purtarea lor că slujesc Dumne-
zeului celui Viu şi caută să fie supuse cerinţelor Lui. Ele demon-
strează practic că vor să trăiască după gîndurile lui Dumne-
zeu.
în această direcţie întîlnim şi cazuri de femei sau fete care vor să
scuze neascultarea lor cu punerea în faţă a diferitelor probleme.
Cînd Dumnezeu a scris aceste rînduri în Cuvînt a ştiut că este şi
frig, aşa că scuze nu sînt.
73

5 MARTIE
Tatăl Mă iubeşte, pentrucă îmi dau viaţa, ca iarăş s-o iau.
Nimeni nu Mi-o ia cu sila, ci o dau Eu de la Mine.
loan 10,17.
Fiul lui Dumnezeu era din veşnicie desfătarea Tatălui. în
Evanghelia după loan cap. 1 ne este spus că Fiul lui Dumnezeu
e la sînul Tatălui fapt care ne arată legătura intimă cu Tatăl. Să
nu credem că această expresie arată vîrsta de prunc a Fiului.
NU. în Evrei 1.3 este scris că El însuşi a făcut toate lucrurile
prin Cuvîntul puterii Sale. în Evanghelia după loan (5.20) El
însuşi ne spune că Tatăl îl iubeşte. Cu ce bucurie trebuia să se fi
uitat Tatăl la Fiul. Fiecare cuvînt, fiecare lucrare, dădea Tatălui
un motiv nou să-L iubească; în toate El vedea îndeplinirea gîn-
durilor Sale şi Persoana Sa slăvită. Aceeaşi dragoste a Tatălui
pentru păcătoşii pierduţi, umplea şi inima Fiului. Ca păcătoşii să
fie salvaţi de pierzarea veşnică trebuia neapărat să fie plătit pre-
ţul păcatelor. Plata păcatelor este moartea. Cînd a venit în
lume, Fiul a spus: „Iată că vin să fac voia Ta." (Evrei 10.7). Fiul
şi-a dat singur şi de bună voie viaţa Sa. Iată încă un temei care a
sporit dragostea Tatălui faţă de Fiul Său Prea Iubit. El i-a dat
puterea de a-Şi da viaţa pentru păcătoşi ca apoi să şi-o recapete.
Domnul Isus a îndeplinit în totul voia lui Dumnezeu. Cînd totul
era aproape îndeplinit, potrivit proorociei a strigat: „Mi-e
sete"
Apoi după puţine clipe şi-a încredinţat viaţa în mîinile Tatălui.
Toate acestea trezesc în noi gîndul de adorare, căci ele s-au făcut
pentru noi. Această ardere de tot a fost făcută pentru Dumne-
zeu ca jertfă de bun miros, iar pentru noi a fost o jertfă pentru
ispăşirea păcatelor noastre. Aceste scumpe adevăruri ne în-
deamnă în orice moment să adorăm pe Domnul nostru şi să-I
mulţumim pentru această lucrare.
„Dar vine ceasul, şi acum a şi venit cînd închinătorii adevăraţi
vor adora pe Tatăl în duh şi adevăr căci astfel de adoratori
doreşte şi Tatăl."
Eşti şi tu un astfel de adorator al Marelui Mîntuitor?
74

6 MARTIE
Nu ficele mele! Eu sînt mult mai amărîtă decît voi, pen-
trucă mîna DOMNULUI s-a întins împotriva mea.
Rut 1,13.
în vremea „Judecătorilor" poporul Israel a fost timp de 111 ani
sub dominaţia popoarelor străine. Din timp în timp Dumnezeu
trebuia să intervină cu anumite mustrări, deoarece poporul fă-
cea ceea ce socotea că este bine în ochii proprii. Foametea a fost
un mijloc de educare în mîna lui Dumnezeu. El a prezis-o încă
din Deuteronom 11.17. Elimeleh a căutat să evite această mus-
trare a Domnului. El s-a dus în ţara Moabului, despre ai cărei
locuitori, Dumnezeu spusese să nu intre nici unul în Adunarea
Sa, şi aceasta să fie o lege veşnică. (Deut 23.3). Se pare că
Naomi, nevasta lui Elimeleh era un element activ în această
acţiune şi tocmai ea a trebuit să recunoască dezertarea din faţa
Domnului şi din şcoala Sa. în ţara Moabului, Naomi şi-a îngro-
pat bărbatul. Ea a rămas totuş acolo şi cei doi fii şi-au luat neves-
te din această tară împotriva voii lui Dumnezeu. Au stat în ţara
Moabului aproape zece ani, după care au murit şi cei doi fii.
Cînd a auzit Naomi că Dumnezeu a scăpat poporul său de
foametea cea mare, s-a decis să se întoarcă înapoi în Israel. Ple-
case în mare belşug, dar cînd a revenit în tară a rămas cu mîinile
goale. Nurorile au vrut să o însoţească, dar ea le-a spus să se
întoarcă în ţara lor de baştină. Ele văzuseră în casa lui Elimelec
frica de Dumnezeu. Naomi a vorbit mult cu Rut, după ce Orpa
le-a părăsit. în toate ea nu a mustrat-o şi nici nu a judecat zeii
moabiţilor. în privinţa aceasta Naomi nu a fost o bună mărturie.
Ajunsă la Betleem a mărturisit că Dumnezeu i-a făcut grea
situaţia şi tot răul a venit peste ea. Dar în cap. 2.20 a recunoscut
că mila lui Dumnezeu nu s-a depărtat de la ea, şi de aceea a
putut să revină la Betleem şi să locuiască în părtăşie cu poporul
lui Dumnezeu. Toate căile lui Dumnezeu sînt desăvîrşite -ace-
asta e marea concluzie la care a ajuns Naomi şi la care trebuie să
ajungă fiecare copil al lui Dumnezeu. Ai ajuns şi tu la această
sfîntă concluzie?
75

7 MARTIE
Eu sînt Păstorul cel bun. Păstorul cel bun îşi dă viaţa pen-
tru oi.	loan 10,11.
Oare se mai găseşte undeva un Păstor aşa de Bun ca Domnul
nostru? Cine îi iubeşte pe ai Săi ca El? El a coborît din cer şi a
murit pe cruce pentru a salva pe oamenii păcătoşi care devin
prin credinţă oiţele Sale. Noi îi aparţinem Lui formăm turma Sa,
turmă care o paşte El însuşi. Şi din cauză că ne iubeşte cu atîta
căldură, El merge în faţa turmei Sale şi noi avem fericirea de a-L
urma. Pe calea urmării Sale găsim păşune şi desfătare duhovni-
cească. Da, El însuşi ne dă bucurii nespuse şi ne îmbărbătează.
Celor care stau foarte aproape de El le dă o măsură plină, care
se revarsă cu bucurii. Oare nu vrei şi tu ca Marele Păstor să-ţi
dăruiască aceste bunuri? Sau sîntem mulţumiţi cu o măsură mai
mică? Atunci nu luăm din imensitatea Sa şi sufletul nostru nu se
bucură de comuniunea cu El. Poate Domnul să fie mulţumit cu
noi? Desigur că NU. El vrea să fim în apropierea Sa şi să fim
fericiţi. Noi am făcut experienţa că nimic nu ne îmbărbătează
mai mult ca preocuparea noastră cu Persoana Sa şi dragostea
Lui. îmbărbătaţi de El noi vom primi în totdeauna mai multă
putere.
Oare nu se întîmplă cîteodată ca o oiţă să urmeze pe alt stăpîn?
Aceasta se întîmplă numai atunci cînd o oiţă e bolnavă, căci în
acea situaţie nu mai poate deosebi vocea străinului şi vocea Păs-
torului cel Bun. O astfel de oiţă a păşunat în alte locuri decît
acolo unde a fost îndrumată de Păstorul Divin. Eä credea că are
voie să meargă şi acolo odată, dar s-a arătat foarte repede că a
fost numai pentru răul ei. în această situaţie singurul remediu
este revenirea la Domnul Isus în plină supunere. El tratează
ceea ce este rău şi El vindecă urmările părtăşiei dintr-o legătură
nepotrivită a credinciosului. Medicamentele Sale sînt foarte
bune şi de multe ori au efect imediat. Cîte o dată însă trebuie să
suferim mai mult timp consecinţele păcatelor noastre. Să ne în-
credem tot mai puternic în Păstorul cel Bun care ne va duce la
sfînta Lui odihnă.
76

8 MARTIE
Lumina mai este puţină vreme în mijlocul vostru. Um-
blaţi ca unii care aveţi lumina, ca să nu vă cuprindă întu-
nericul,	loan 12,35.
Mult a trebuit să se ostenească Domnul ca să găsească roade la
poporul Lui. Căpeteniile poporului, cei îngîmfaţi, plini de pizmă
şi ură şi-au pierdut energia necesară în lucrarea pentru Domnul.
Preoţii, care erau puşi să fie soli ai oştirilor Domnului,
(Mal. 2.7) şi fariseii erau cei mai mari duşmani ai Domnului.
Domnul a venit ca Lumină pe pămînt dar „oamenii au iubit mai
mult întunericul decît lumina." Nu este la fel şi azi? Numai puţi-
ni sînt aceia care se lasă luminaţi de această lumină, ca să se
vadă partea lor rea şi recunoscîndu-se păcătoşi să vină la Mîntu-
itorul. în loan 12 de unde este luat acest verset, Domnul era
foarte aproape de momentul morţii Lui pe cruce. Ce solemn
răsună aceste cuvinte: „Lumina mai este puţină vreme în mijlo-
cul vostru; umblaţi ca unii care aveţi lumină." Cînd Domnul era
pe cruce, peste căpeteniile religioase a venit un întunerec care
i-a cuprins. Versetul 23 şi 28 din Psalmul 69 ne arată că nu va
scăpa nici unul din ei de la pierzare.
Ai vrea să fi şi tu părtaş unei asemenea sentinţe? Socotesc că nu!
De aceea trebuie să te laşi fără nici o rezervă în cîmpul de lucru
al acestei Lumini. Făclia de har încă mai luminează, deşi Dom-
nul Isus s-a reîntors la Tatăl Său.
Acum „lumina lumii" sînt cei ce cred în El. Ei mărturisesc dra-
gostea lui Dumnezeu care îi caută pe păcătoşi. Deschideţi inima
acestei dragoste nemărginite, nu acoperi nimica, recunoaşte toa-
te lucrurile Domnului şi inima ta va primi multă lumină din
lumina slavei cereşti a lui Hristos. Nu ezita. în curînd este prea
tîndu.
Firea omenească învinue pe oricine, afară de ea însăşi. Dar aco-
lo unde lucrează harul, omul e totdeauna gata să se judece pe
sine în lumina lui Dumnezeu şi să ia locul cel mai de jos. în felul
acesta se poate ajunge în lumina lui Dumnezeu şi acea persoană
va deveni o lumină pentru cei care sînt în jurul său.
77

9 MARTIE
Şi dacă chemaţi ca Tată pe Cel ce judecă fără părtinire pe
fiecare după faptele lui, purtaţi-vă cu frică în timpul pri-
begiei voastre; căci ştiţi că ... aţi fost răscumpăraţi... cu
sîngele scump al lui HRISTOS.	1. Pet. 1,17-
Omul vechi a fost judecat prin moartea Domnului Isus Hristos şi
prin acest fapt Dumnezeu îl socoteşte răstignit. (Rom. 6.6).
Toate nelegiuirile noastre au fost îndepărtate prin jertfa Dom-
nului Hristos, care şi-a adus trupul ca jertfă pe lemnul crucii.
Credinciosul este graţiat şi adus înaintea lui Dumnezeu ca să se
bucure de dragostea Lui. Astfel credinciosul poate să se apropie
fără vreo piedică de tronul harului, căci sîngele scump al lui
Hristos vorbeşte pentru el şi Domnul însuşi mijloceşte stînd la
dreapta Tatălui. Numai datorită Domnului Isus chiar şi cel mai
slab credincios poate să-şi înalţe rugăciunea către Tatăl, ştiind că
inima Tatălui simte pentru el şi mîna Lui îi este de ajutor. Fie-
care credincios care are o atitudine de supunere ca cea a unui
copil faţă de tatăl, poate să slujească Tatălui ceresc. Ce minuna-
tă favoare pentru noi! De-am avea mereu înaintea ochilor noştri
marele preţ ce s-a dat pentru răscumpărarea noastră şi poziţia la
care am fost ridicaţi, am privi cu scîrbă la tot răul, şi am aduce
prin vorbele şi faptele noastre slavă lui Dumnezeu.
Mărimea binecuvîntărilor primite ne obligă la o comportare în
frică de Dumnezeu, iar harul şi dragostea Lui la o supunere ca
de copil. Puterea necesară pentru ceea ce sîntem, ne este dată.
Ce minunat este să-L ai pe Dumnezeul cel milostiv şi mare ca
Tată şi să te întemeiezi pe puterea Lui. Aceasta este partea celor
mîntuiţi.
HRISTOS este singurul steag al lui Dumnezeu şi singurul steag
al celor ce luptă în pustia lumii acesteia cu ostile celui rău. Hris-
tos este singurul steag pentru orice. A avea un alt steag înseam-
nă a ne face nedestoinici pentru lupta duhovnicească la care
sîntem chemaţi. Ce avem a face noi, ca adevăraţi creştini, cu
lupta pentru un sistem de teologie sau de organizaţie religioasă?
Să luptăm noi cu un astfel de steag? Cu niciun preţ!
78

10 MARTIE
Celui ce nu lucrează, ci crede în Cel ce socoteşte pe păcă-
tos neprihănit, credinţa pe care o are el, îi este socotită ca
neprihănire.	Rom. 4,5.
Sînt oameni care nu vor să primească cadouri. Ei sînt darnici cu
alţii, dar de la alţii nu vor să primească nimica. In fond este o
îngîmfare. Aşa vrea omul să facă cu Dumnezeu în problema
mîntuirii. Ca făptura să-i slujească Maestrului ei este un lucru
normal şi Dumnezeu primeşte o astfel de slujbă.
Dar ce trist că omul a decăzut şi în felul acesta s-a despărţit de
Dumnezeu şi de atunci el nu mai poate aduce nimic lui Dumne-
zeu. Acest nimic îl bucură pe Dumnezeu, dornic să refacă legă-
tura ruptă.
Mîntuirea este numai lucrarea lui Dumnezeu şi El este acela
care i-a pus temelia prin prinjertfa Fiului Său iubit pe crucea
Golgotei. Isus era SINGURUL în stare să săvîrşească lucrarea
mare de împăcare cu Tatăl; în privinţa păcatului şi al datoriei,
aceasta înseamnă că El, Domnul Isus s-a dat ca jertfă pe altarul
lui Dumnezeu ca să curgă sîngele Lui pentru mîntuirea suflete-
lor, pentru omul decăzut. Oricine socoteşte lucrarea deplin în-
făptuită, primeşte iertarea păcatelor şi credinţa lui este socotită
neprihănire. în acest moment, cînd omul păcătos vine în faţa lui
Dumnezeu şi vrea să scape de moartea pe veci, trebuie să con-
sidere, lucrarea de mîntuire ca făcută pentru el, îndepărtîndu-
i-se fărădelegea şi să-i pară rău de faptele nelegiuite pe care le-a
săvîrşit. Scriptura spune: „Ferice de cel cu fărădelegea iertată şi
cu păcatul acoperit." Acel om este fericit. Eşti tu cititorule un
asemenea om?
El a luat locul nostru şi pe cruce a fost făcut păcat în locul nostru
şi ca atare a primit pedeapsa în locul nostru. El a suferit pe cruce
ce ar fi trebuit să suferim noi în veşnicie.El a primit plata păca-
tului nostru adică moartea, ca noi să primim plata nevinovăţiei
Sale, adică viaţa. Credinciosul nu numai că a primit iertarea
tuturor păcatelor sale, dar este unit cu Hristos cel înviat în ce-
ruri.
79

11 MARTIE
Căci şi vorba te dă de gol.	Mat. 26,73.
Fără să-şi dea seama Petru, prin vorbirea lui, s-a dat de gol că
este un ucenic al binecuvîntatului Domn, dar în acel moment se
leapădă de Isus din Nazaret. De cîte ori citim aceste cuvinte fără
să le dăm importanţa cuvenită, fără să pătrundă în adîncul inimii
noastre!
Şi toate aceste lucruri ne sînt date nouă ca să ne trezească la
realitate şi să ne aducă aminte că sîntem urmaşi ai Lui. Să ve-
ghem tot timpul ca să nu ne încălzim la focul lumii acesteia ci
zilnic să trăim într-o cercetare, ca să mărturisim lumii că nu mai
sîntem din lume, după cum nici El nu a fost din lume. Trebuie să
ne mişte pînă în adîncul inimii, gîndindu-ne cît de des Domnul
Isus este nevoit să se uite întristat la noi, aşa cum 1-a privit pe
Petru dacă noi II lepădăm fie printr-o faptă, fie printr-o vorbă
sau gest, sau chiar atunci cînd tăcem în loc să-1 mărturism.
Este foarte uşor să te laşi dus de apă, de fluxul vremii, politică,
avere, modă şi mii şi mii de alte probleme, ceea ce în fond se
pare că nu e rău. Dar să ne gîndim la cuvintele apostolilor în
legătură cu vorbirea: „Cine vorbeşte să vorbească cuvintele lui
Dumnezeu" sau „Nici un cuvînt stricat sau necurat să nu vă iasă
din gură ci unul bun pentru zidire, după cum este nevoie ca să
dea har celor ce-1 aud" „Să nu se audă nici cuvinte porcoase, nici
vorbe nechibzuite, nici glume proaste care nu sînt cuvincioase ci
mai degrabă cuvinte de mulţumire." (Efes. 4.29; 5.4).
Pentrucă El ne cercetează pînă în adîncul inimii noastre, din
dragoste pentru El să nu-L supărăm, să nu-L jignim nici cu o
vorbă şi să nu ne lepădăm ca Petru, ca cei din jur să recunoască
că sîntem ucenici ai Lui, altminteri necinstim Numele Lui cel
mare.
Sufletul care umblă într-o legătură necurmată cu Dumnezeu va
cunoaşte cu adevărat ce este firea veche în toate arătările ei, fără
ca pentru aceasta să fi avut nevoie să treacă prin încercări triste.
Adevăratul mijloc de a ne cunoaşte este acela al legăturii cu
Dumnezeu.
80

12 MARTIE
Cînd găseşte un mărgăritar de mare preţ, se duce de vinde
tot ce are, si-1 cumpără.	Mat. 13,46.
în Evanghelia după Matei, Domnul Isus ne este prezentat ca
împăratul care vine la poporul Său pămîntesc. Dar vedem clar
cum acest popor îl leapădă. Ca Cel lepădat, Domnul se reîntoar-
ce în ceruri, iar împărăţia capătă o anume dezvoltare şi anumite
proporţi în lipsa împăratului; această fază Domnul o denumeşte
„împărăţia cerurilor." în pilda despre „mărgăritarul de preţ" de
care vorbeşte versetul de astăzi Domnul Isus se prezintă ca un
negustor care caută mărgăritare preţioase. Cînd a găsit un măr-
găritar de mare preţ vinde tot ce are ca să-1 cumpere. Toate
drepturile lui de împărat şi tot ce decurge din aceste drepturi El
le-a vîndut, ca să cumpere mărgăritarul cel de mare preţ. Drep-
turile Sale de împărat şi tot ce stă în legătură cu aceste drepturi
Domnul Isus le-a socotit ca nefîind atît de preţioase, de aceea a
vrut să intre în posesia mărgăritarului de mare preţ. Oare ce 1-a
determinat pe Cel care era în posesia aurului,argintului şi a tutu-
ror comorilor pămîntului să caute acest mărgăritar de mare preţ
şi din pricina lui să coboare drumul sărăciei şi al înjosirii? Prin
Duhul Sfînt care a insuflat Scriptura avem posibilitatea să ve-
dem că acest mărgăritar de mare preţ este Adunarea, care are o
valoare deosebită pentru inima Domnului Hristos. Poziţia ei
înaltă, frumeseţea ei ca Mireasa Lui, a stat în faţa ochilor Lui şi
pentru ea Domnul Hristos a părăsit totul. Ce nemărginită este
dragostea Lui faţă de noi! Ce har mare se ascunde în cei răscum-
păraţi. E ca un mărgăritar mare şi de un preţ imens, pus într-un
vas de lut. în acest mărgăritar nu vedem numai slava Adunării,
ci şi unitatea ei. Mărgăritarul se formează dintr-un corp mort,
care pătrunde în corpul unei scoici şi neputînd fi asimilat se for-
mează perla prin descompunerile care au loc. Aceasta este o
mare învăţătură pentru toţi credincioşii. Ar trebui să ne dea
mult de gîndit această dragoste dumnezeiască şi să înălţăm tot
mai sus scumpul Nume al Domnului Isus Hristos.
81

13 MARTIE
Căci în pustie vor ţîşni ape, şi în pustietate pîraie.
Isa. 35,6.
Ce minunat va fi cînd Domnul Isus va veni cu ai Săi din cer pe
pămînt ca să-şi întemeieze împărăţia păcii! Atunci se va împlini
versetul de astăzi. Oftatul întregii creaţiuni va lua sfîrşit şi bucu-
ria va umple pămîntul. Acest timp nu este prea departe. Dacă
comuniunea noastră intimă cu Domnul este reală putem spune
că această lume e un pustiu. Ea L-a lapădat pe Domnul Isus
Hristos şi l-a răstignit. Ea ne va lepăda şi pe noi care aparţinem
de El. Cum ar putea această lume să fie ţinutul nostru veşnic?
Domnul Isus în împărăţia Sa desăvârşită simte împreună cu noi
cum sîntem trataţi de lume în ţinutul ei. El nu ne lasă să fim
amăgiţi. El ne dă zi de zi apele Lui odihnitoare. Acolo curg rîuri
întregi pentru inimile noastre. Cum e răsăritul aşa este toată
ziua. Atunci vorbim îngenunchiaţi în faţa Lui. Dacă ne luăm
timp destul atunci binecuvîntarea ne călăuzeşte tot timpul zilei.
Oare nu ne-a lăsat Domnul Isus o pildă desăvîrşită? El s-a sculat
timpuriu: „S-a dus într-un loc pustiu. Şi se ruga ocolo." (Marcu
1.35).
Dacă Cuvîntul „lui Hristos locuieşte din belşug în noi" atunci şi
în învălmăşala zilei ne vine în minte ca să nu-L întristăm şi seara
vom avea motive să-L lăudăm din inimă. Strîngerea noastră la-
olaltă ca Adunarea lui Dumnezeu este încă unul din multele
motive pentru care să-L lăudăm. Aici Domnul foloseşte Cuvîn-
tul Său ca să ne binecuvinteze pe toţi. Să nu pierdem nici o
ocazie cînd copiii lui Dumnezeu se string în Numele Domnului
Isus. Aici Dumnezeu îşi revarsă binecuvîntările Sale în mod
deosebit. El însuşi face ca în aceste strîngeri să ţîşnească apele
vii ale Sfmtului Său Cuvînt. Să păzim acest teren sfînt de orice
urmă de formalism, de orice lucrare omenească. Să ridicăm tot
mai sus Cuvîntul Său şi Numele Său cel Veşnic,
în curînd vom fi la El unde apa vieţii va ţîşni nestingherită şi
libera. Vino, Doamne Isuse!
82

14 MARTIE
DOMNUL este tăria mea şi temeiul cîntărilor mele de
laudă: El m-a scăpat. El este DUMNEZEUL meu: pe El
îl voi lăuda; El este DUMNEZEUL tatălui meu: pe El îl
voi preamări.	Exod. 15,2.
Pentru prima oară în Sfînta Scriptură citim o cîntare de laudă.
Dumnezeu a mîntuit pe poporul Său scăpîndu-1 din mîna puter-
nică a vrăjmaşului său. Acum copiii lui Dumnezeu, mîntuiţi, cu
inimile pline de cîntări de laudă mergeau pe drumul spre ţara
Canaanului, spre moştenirea făgăduită. Acum ei învăţau adora-
rea, proslăvirea lui Dumnezeu, învăţau să slujească lui Dumne-
zeu.
Cîntecul lor arăta teama de Dumnezeu, lucrarea Sa, puterea şi
slava Lui. El a biruit duşmanul, El a mîntuit poporul Lui, El este
călăuza Lui în pustie şi îl conduce pînă la capăt. Pentru noi El a
pregătit un loc. Locul nostru este în casa Tatălui. De cîte ori
citim de o cîntare de laudă în Cuvîntul lui Dumnezeu ştim că
este vorba de un moment, de o însemnătate deosebită din istoria
poporului Israel.
In Numeri 21 la sfîrşitul călătoriei găsim cîntarea fîntînei unde
Dumnezeu este văzut ca izvor al binecuvîntărilor. In 2 Samuel
1.18 avem cîntarea arcului; arcul fiind simbolul puterii prin care
Dumnezeu îşi împlineşte toate planurile Lui. în Apocalipsa 14
cîntă rămăşiţa cea mică din Iuda pe muntele Sionului, cîntarea
Mielului. în Apocalipsa 15 cîntă biruitorii fiarei şi a icoanei ei,
cîntarea lui Moise şi cîntarea Mielului Apoi ne gîndim la cînta-
rea de slavă care o cîntă cei 24 de bătrîni. In Apocalipsa 5 îi aduc
mărire, cinste şi onoare Celui care merită din veşnicie în veşni-
cie.
De ne-ar folosi şi nouă aceste cuvinte trezind în noi dorinţa să-I
aducem în fiecare zi o jertfă de laudă ca rod al buzelor celor
care-I mărturisesc Numele pe pămînt. Numele Lui să fie slă-
vit!
„Cine aduce mulţumiri ca jertfă, acela Mă proslăveşte." (Ps.
50.23).
83

15 MARTIE
TU EŞTI CU MINE!	Psalmii 23,4.
Le Seur scrie: „Cînd eram bolnav pe patul de moarte în Maisur
în India de Sud, m-am chinuit să-mi amintesc numele meu, dar
nu mi-1 aminteam. Dar aveam în minte clar numele lui Isus;
aceasta ca să-mi demonstreze că în moarte totul se distruge dar
El rămîne! în aceste săptămîni grele, versetul acesta: „Tu eşti cu
mine" a fost o mare îmbărbătare." Oamenii mîntuiţi care au
primit iertarea păcatelor prin Domnul Isus nu trebuie să fie fri-
coşi în faţa morţii. Deşi trebuie să păşească pe poarta morţii
singuri, ei de fapt nu sînt singuri pentrucă nădejdea că „Tu eşti
cu mine" le umple inima.
Odată am vizitat un credincios care era pe patul de moarte. El
era atît de slăbit încît a închis ochii şi abia respira. După ce am
stat puţin pe marginea patului, a deschis ochii. Atunci m-a recu-
noscut şi a spus: „Frate te rog spune-mi un cuvînt despre Dom-
nul Isus" Ce să-i spun acestui om care în cîteva clipe putea fi un
trup neînsufleţit? In acele clipe am văzut cît de goale sînt cuvin-
tele omeneşti, dar nădăjduind în Domnul am văzut încă odată că
El este Acela care dă Cuvîntul necesar în clipe grele.
Am putut să-i spun aceste puţine cuvinte care au însă un bogat
conţinut: „Tu eşti cu mine!" Bolnavul a oftat: „Destul, des-
tul."
Aceste patru cuvinte sînt de ajuns în viaţă şi chiar pe patul de
moarte: „Tu eşti cu mine" Ce măreţ este acest lucru să te bizui
pe El, să te încrezi în El, Să-L ştii pe El la cîrma corăbiei tale.
Chiar dacă drumul nostru trece prin furtună şi valuri mari
încearcă să ne acopere, nouă nu trebuie să ne fie teamă căci: EL
ESTE CU MINE. El ne călăuzeşte chiar în umbra morţii, pînă
în Paradis.
Tu cum vei muri?
„Nădăjduieşte în Domnul. Fii tare, îmbărbătează-ţi inima şi nă-
dăjduieşte ÎN Domnul!"
84

16 MARTIE
Ci tu cînd te rogi, întră în odăiţa, ta, încuie-ţi uşa, şi
roagă-te Tatălui tău, care este în ascuns; şi Tatăl tău, care
vede în ascuns, îţi va răsplăti.	Mat. 6,6.
Rugăciunea este atmosfera în care trăieşte credinciosul. Pentru
viaţa nouă este tot atît de necesară ca şi aerul pentru trup. Aici
Domnul Isus vorbeşte de rugăciunea personală, rugăciunea în
odăiţă. Este lucrarea practicată şi dă slavă Domnului. Nu există
viaţă pentru Dumnezeu fără rugăciune. în odăiţă, singur cu
Dumnezeu, transformăm în viaţă revelaţia Tatălui, acolo pri-
mim cuvîntul potrivit pentru sufletul nostru. Prin rugăciune vom
primi mai dinainte piatra albă pe care stă scris numele cel nou pe
care nimeni nu-1 ştie decît acela care-1 primeşte.
Cu cîtă putere putem întîmpina zarva zilei, dacă în zorii ei am
stat în ascuns în prezenţa Lui şi am mîncat din mana ascunsă!
Aceasta este în adevăr hrana zilnică a sufletului nostru.
Cele mai mari greşeli din viaţa noastră pot să fie cauzate de
neglijarea rugăciunii în ascuns. Delăsarea în această privinţă fa-
vorizează intrarea răului de afară, care prin omul nostru cel
vechi nerăstignit, ar face dezastru în viaţa noastră, dacă harul
nemărginit nu ar intenveni între noi şi dezastrul provocat. Nici
rîvna şi nici faptele cele mai mari nu pot să recupereze ceea ce
am pierdut nerugîndu-ne în odăiţă.
Rîvna fără rugăciune este o respingere a harului Lui arătat prin
lucrarea Duhului, astfel că toate faptele noastre, oricît de mari şi
grele ar fi, fără rugăciune sînt o lucrare a firii noastre.
Aşa dar, rugăciunea în odăiţă este o prefaţă remarcabilă a unei
vieţi sfinte şi de o necesitate primordială pentru orice suflet care
trăieşte în legătură cu Domnul Isus.
.^Stăruiţi în rugăciune."
,Jlugaţi-vă neîncetat."
85

17 MARTIE
Cine nu este însurat, se îngrijeşte de lucrurile DOMNU-
LUI, ...
Cea nemăritată se îngrijeşte de lucrurile DOMNULUI,
ca să fie sfîntă şi cu trupul şi cu duhul.  1. Cor. 7,32-34.
Ce frumos este să te poţi număra printre cei cărora Pavel le
adresează aceste cuvinte. Sună atît de natural, aüt de sigur, de
parcă nici nu s-ar putea altfel. Ca să-i placi Domnului care te-a
răscumpărat cu preţul sîngelui Lui, ca să fi găsit în trup şi duh în
sfinţenie, nu este ceva foarte greu. Pentru aceasta a făcut El
TOTUL. El te va răsplăti din belşug pe tine, scumpă soră şi
frate.
Pentru acum vei avea părtăşie cu El şi te vei bucura de iubirea
Lui sinceră dar ceea ce a pregătit sus pentru tine depăşeşte toate
binecuvântările de pe pămînt. Gîndeşte-te şi la cît a suferit Fiul
lui Dumnezeu pe cruce pentru tine, gîndeşte-te la El cît se întris-
tează cînd îţi părăseşti drogostea dinţii şi părtăşia intimă cu El se
răceşte.
Inima ta este ca a tuturor „înşelătoare şi desnădăjduit de rea"
(Ieremia 17.9) primejdii şi ispite în această lume sînt multe,
Satana este duşmanul Domnului tău şi duşmanul tău. Cele trei
căi ale lui sînt: pofta cărnii (firii), pofta ochilor şi lăudăroşia
vieţii; iar pe acestea vrea sa le aţîţe în tine.
Gîndeşte-te la pornirile tale de altădată, la ce vezi si ce auzi.
Propăşirea ştiinţei lumii acesteia nu este un imbold şi pentru tine
în lupta credinţei?
Dacă pofteşti păcatul, el este la uşă. Cît de necinstit a fost Dom-
nul şi Biserica Lui prin faptele imorale ale unor aşa numiţi creş-
tini. Să nu te încrezi niciodată în tine. Să te încrezi în El. (Pro-
verbe 6.27-28).
în 1 Corinteni 10.12 noi sîntem îndemnaţi:
„Astfel dar, cine crede că stă în picioare, să in seama să nu
cadă."
De aceea „roagă-te neîncetat."
86

18 MARTIE
Mă socotesc fericit, împărate Agripa, că am să mă apăr
astăzi înaintea ta, pentru toate lucrurile de care sînt pîrît
de Iudei.	Fapt. 26,2.
Fiecare inimă doreşte să aibă cît mai multă fericire în viaţă şi
nădăjduieşte mereu că o va avea. Mulţi o caută în bani, avere,
frumseţe, faimă în lume, dar cît de îndureurat este omul cînd are
de-a face cu boala, cu jalea, cu moartea. Versetul de azi de
descrie pe un om care era în cătuşe. Nu faptele lui rele l-au adus
în starea aceea, el era un întemniţat al lui Hristos. Cît de mult a
trebuit să sufere pentru Numele Domnului Isus Hristos! Aceasta
1-a descurajat? Nicidecum. El putea să spună: „Viaţa pentru
mine este Hristos." Slăvirea Domnului Hristos în trupul lui, fie
prin viaţa lui, fie prin Moartea lui. Domnul Isus a suferit mult în
urma prigoanei lui Saul, exercitată asupra ucenicilor. El i se
descoperă însă lui Saul într-un mod deosebit, încît ura din inima
lui este înlocuită cu dragoste, devenind astfel un slujitor al Dom-
nului.
Pavel era din cei care a recunoscut că Domnul Isus este Acela
„care m-a iubit şi s-a dat pe Sine însuşi pentru mine." Lui îi
aparţin toate ceasurile din zi şi din noapte. Nimic nu a fost în
stare să-1 despartă de dragostea lui Hristos, care 1-a făcut fericit
cu adevărat. Evreii se bucurau cînd au putut da ceva pentru
Numele Domnului Isus pentrucă făcînd aşa îşi strîngeau o
comoară în ceruri. Mulţi alţii după el şi-au găsit fericirea adevă-
rată pentru viaţa lor vremelnică şi veşnică trăind pentru Domnul
Isus. Ai găsit şi tu această fericire? Dacă nu vino la Domnul
Isus. El te cheamă.
Hristos este CALEA noastră, noi umblăm în El. El este ADE-
VĂRUL, noi îl îmbrăţişăm. El este VIAŢA noastră, noi o trăim
în El. El este Domnul nostru, noi îl alegem să guverneze peste
noi. El este STĂPÎNUL nostru, noi îl servim. El este ÎNVĂŢĂ-
TORUL nostru de care ne lăsăm instruiţi, El este adevărata
VIŢĂ în care rămînem, El este PASTORUL nostru de care ne
lăsăm conduşi, ...
87

19 MARTIE
în ziua DOMNULUI eram în DUHUL. Şi am auzit îna-
poia mea un glas puternic, ca sunetul unei trîmbiţe, care
zicea: Ce vezi, scrie într-o carte.	Apoc. 1,10-11.
Cel veşnic i-a îngăduit vrăjmaşului Domnului Isus să-1 scoată pe
apostolul loan din slujba lui. în trup el era despărţit de ceilalţi
credincioşi care formau Trupul Domnului Isus, dar cu duhul era
mereu lîngă ei comunicînd mai ales prin rugăciune.
Noi ni-1 imaginăm pe loan cum zilnic în rugăciune se prezenta în
faţa lui Dumnezeu. O zi a fost deosebită pentru el. In ziua întîi a
săptămînii, loan se gîndea în chip deosebit la Domnul Său care,
in dragostea Lui nemărginită S-a dat pentru noi cei păcătoşi. în
această zi, ziua întîi a săptămînii Domnul nostru a sfîrşit lucrarea
de ispăşire pentru păcatele noastre. începea de-acum o viaţă
nouă: o lucrare nouă dovedită prin învierea Lui din morţi. Nu
era sabatul care vena la om după osteneală. Toată osteneala şi
truda a fost luată de Domnul Isus pentru a da alor Săi odihna şi
pacea. loan avea ca toţi ceilalţi credincioşi, Duhul Sfînt, dar el
se lăsa condus de El. Şi prin Duhul asculta Cuvîntul Domnului
referitor la revenirea Lui pe pămînt îmbrăcat în slavă. (loan
14.26; 16.13-14).
El avea totdeauna Duhul lui Hristos, dar în această zi, care era
„ziua Domnului" era „în Duhul" şi Domnul a găsit cu cale ca, în
această stare de suflet, să-i descopere tainele vremurilor viitoa-
re. Exilarea lui nu a putut să tulbure comuniunea dintre el şi
Domnul; iar pentru Domnul Isus a fost terenul duhovnicesc fa-
vorabil pentru a-i descoperi lucrurile care se vor întîmpla în
curînd.
Cîţi oameni credincioşi au primit din Apocalipsa lucruri însem-
nate pentru ei, dar pentru necredincioşi este cartea în care-şi
citesc osînda care-i aşteaptă. Noi nu mai primim o altă Apoca-
lipsa, pentrucă nu mai e nevoie, dar ar trebui să fim mereu ca
loan în Duhul."
Dacă inima este plină de fiinţa lui Isus atunci cîntări de laudă se
vor vărsa din ea ca ceva foarte firesc.

20 MARTIE
Dar Roboam a lăsat sfatul pe care i-1 dădeau bătrînii, şi
s-a sfătuit cu tinerii care crescuseră cu el şi care erau
împrejurul lui.	1 Reg. 12,8.
Roboam era fiul împăratului Solomon, care prin proverbele lui
s-a adresat tuturor fiilor cu cuvinte foarte sănătoase. Desigur că
lui Roboam nu-i lipsea mustrarea din partea tatălui său, Solo-
mon. De aceea el la început se deprinse să se sfătuiască cu bătrî-
nii ori de cîte ori avea nevoie, pentrucă ei au o anumită expe-
rienţă a vieţii care le lipseşte tinerilor.
Tinerii pot avea un bagaj de conoştinţe, dar care nu depăşeşte
experienţa personală de legătură cu Domnul Hristos, dobîndită
în timp.
Dar mai tîrziu nu a mai vrut să asculte de ei şi a ascultat sfatul
tinerilor care au crescut cu el. El nu a vrut să fie „robul poporu-
lui" aşa cum l-au sfătuit bătrînii, ci a vrut să stăpînească peste
popor cu autoritate şi mare putere. Din nefericire, găsim această
pornire rea şi în zilele noastre, nu numai la copiii lumii acesteia
dar şi între copiii lui Dumnezeu. Mulţi nu mai apreciază sfatul
bătrinilor. Adeseori se vorbeşte cu ironie despre ei, căci mulţi în
tinereţea lor nu au putut urma la şcoli care acum sînt atît de
necesare.
Se uită însă faptul că mulţi dintre bătrînii credincioşi a au fost în
şcoala superioră a lui Dumnezeu şi au primit o educaţie care nu
se primeşte în nicio academie omenească.
Chiar şi sfatul părinţilor în zilele noastre este adeseori ignorat.
Ar trebui ca fraţii şi surorile tinere să se gîndească bine la acest
lucru. Dacă tinerii nesocotesc acum sfatul bun al părinţilor şi
bătrînilor vor vedea mai tîrziu că nu au făcut bine şi că asculta-
rea şi supunerea este spre binele şi suportul tuturor binecuvîntă-
rilor.
„Tot aşa şi voi tinerilor, fiţi supuşi celor bătrîni. Şi toţi în legă-
turile voastre, să fiţi înpodobiţi cu SMERENIE. Căci Dumne-
zeu stă împotriva celor mîndri, dar celor smeriţi le dă har." (1
Petru 5.5).
„Copii ascultaţi ÎN Domnul de părinţii voştri" (Efes. 6.1).
89

21 MARTIE
Lumina luminează în întunerec, şi întunerecul n-a biru-
it-o,	loan 1,5.
Poporul ales de Dumnezeu, poporul Israel a decăzut, a intrat în
umbra morţii. Dar prin harul lui Dumnezeu are posibilitatea să
vadă o mare lumină. (Isaia 9.2). Domnul Isus a venit pe pămînt
ca lumina adevărată pentruca fiecare om să fie luminat. Cine
vine la lumină se recunoaşte păcătos, îşi mărturiseşte starea de
păcat şi se pocăieşte de faptele făcute în întuneric, devine prin
„lumina lumii" care este Domnul Hristos, o „lumiă" pentru cei
din lume. Sînt puţini, care au ieşit din întunerec şi au devenit
lumini, cei mai mulţi au rămas în întunecimea păcatului şi în
umbra morţii. Păcatele lor cele multe şi grele (egoismul, păcate-
le în ascuns, ura, neadvărul) fac imposibilă pătrunderea lumi-
nii.
Aşa cum într-o noapte cu ceaţă deasă milioanele de particole de
apă nu lasă să treacă lumina cea puternică, la fel este inima
omului plină de tot felul de păcate. în inima aceasta nu este loc
pentru lumina adevărului. Dar prin harul Lui, Dumnezeu îşi
îndreaptă lumina adevărului Evangheliei spre oameni, aşa cum
era de exemplu în Fapte 24.25 cazul lui Felix. Acest om a fost
cuprins de frică, dar înainte de a primi lumina adevărului a vrut
să îndepărteze el singur răul, să se judece singur, dar n-a putut
cu propria-i putere să facă ceva. El era înfăşurat de „pofta firii
pămînteşti, pofta ochilor şi lăudăroşia vieţii"şi lumina lui Dum-
nezeu nu a putut pătrunde în el.
Noi sîntem în vremea harului dumnezeesc. El ne dă TOTUL,
fără bani şi fără plată. Vrei să pierzi vremea harului? Nu întot-
deauna va lumina Lumina. Primeşte-o prin credinţă şi ascultare
şi va fi a ta.
Ceea ce îţi dă viaţa veşnică e CREDINŢA în Fiul lui Dumne-
zeu, în Domnul Isus Hristos, asta înseamnă a-L primi ca pe
Domnul vieţii tale. Credinţa în El îţi dă viaţa veşnică, iar necre-
dinţa în El, tăgăduirea Lui, sfidarea Lui, dispreţuirea Lui atră-
gînd asupra ta mînia lui Dumnezeu.
90

22 MARTIE
El mă paşte în păşuni verzi, şi mă duce la ape de odihnă.
Ps. 23.2
Recunoaşterea Domnului Isus ca Păstorul cel Bun al turmei Lui,
îi dă credinciosului liniştea sufletească, încrederea în El, sorbi-
rea dragostei şi a harului Său. Recunoaşterea Lui este însăşi
viaţa veşnică iar cunoaşterea lucrării Lui desăvîrşite de la cruce
este pentru credincios pacea desăvîrşită.
EL MĂ PAŞTE. în aceste cuvinte este princina de linişte pro-
fundă, de odihnă plăcută sub ocrotirea Lui. Iată ce a pregătit
Bunul Păstor pentru oiţele Lui pe care vrea să le ducă la păşune.
Dar vor ele să fie conduse de El? Uneori oiţele umblă pe izlazuri
cu păşune rea, nesănătoasă şi se îndreaptă spre ape repezi şi
tulburi. De unde vine starea aceasta?
Cauzele din exterior pot fi diferite, dar cauzele din interior sînt
mai dăunătoare (cum ar fi preocuparea cu „eul", privirea la
împrejurări, şi altele).
Domnul nostru, Păstorul cel Bun vrea ca toate oiţele Lui, bizu-
indu-se pe El, să fie eliberate de povara îngrijorărilor şi nelini-
ştei de pe pămînt. El în dragostea Lui cea mare se îngrijeşte de
fiecare credincios şi se gîndeşte la fiecare din ei în parte, chiar şi
la cea mai slabă oiţă. Să ne uităm deci ţintă la Cel ce este cre-
dincios Cuvîntului Său, să ne bizuim pe Cel care a spus: „Te voi
sfătui şi judeca cu ochii îndreptaţi asupra ta." în altă parte Cu-
vîntul Domnului spune: „Nicidecum nu te voi părăsi." De aceea
putem spune că turmei Lui nu-i lipseşte nimic. Cînd turma mică
trece prin pustiul lumii acesteia Domnul Isus îi spune: „Nu te
teme turmă mică." Şi chiar dacă de multe ori calea este anevo-
ioasă şi adesea datorită răutăţilor oiţele sînt ostenite, toţi care se
bizuie pe făgăduinţele scrise în Cuvîntul lui Dumnezeu, ştiu că
sînt ocrotiţi de mîinile puternice ale Lui, iar toiagul şi nuiaua Lui
le mîngîie.
Cu Dumnezeu greutatea unui munte nu înseamnă nimic; iar fără
El, chiar şi un fulg ne zdorbeşte.
91

23 MARTIE
A omorît pe un Egiptean groaznic la înfăţişare, care avea
o suliţă în mînă; s-a pogorît împotriva lui cu un toiag, a
smuls suliţa din mîna Egipteanului, şi 1-a omorît cu ea.
2. Sam. 23,21.
Ultimile cuvinte ale lui David sînt o arătare a faptelor de vitejie,
care-1 apărau întotdeauna în război în perioada cînd el era lepă-
dat şi părăsit. Devotamentul şi ataşamentul faţă de împărat ara-
tă cum omul după voia lui Dumnezeu rămîne totdeauna lingă
Stăpînul său şi luminează ca o făclie aprinsă. Iar la marea jude-
cată se va vedea cum am lucrat noi în vremea cînd Domnul Isus
a fost părăsit, alungat, neprimit de lume. Benaia a acţionat fără
teamă faţă de duşmanul poporului. De aceea îngrozitoarea figu-
ră a egipteanului nu 1-a înfricoşat şi nu a trecut cu vederea răul,
văzînd în acest om un duşman al poporului. Acestea sînt aver-
tismente serioase şi pentru vremurile noastre, deoarece şi azi
egipteanul - lumea - caută adesea să ne înfricoşeze, alte ori vrea
să ne atragă prin amăgire.
Recunoaştem şi noi în el marele duşman al poporului lui Dum-
nezeu, sau ne lăsăm orbiţi de frumeseţea lui sau speriaţi de groa-
za lui în casele noastre sau în Adunare?
Benaia a acţionat imediat; 1-a omorît. în această situaţie reţine-
rea de la o acţiune de nimicire imediată, în dorinţa unei rezol-
vări printr-o influienţă duhovnicească, nu este indicată. „Priete-
nia cu lumea este vrăjmăşie cu Dumnezeu."
Aşa cum vedem la Benaia, devotamentul şi acţiunea hotărîtă
împotriva răului poate să ne ocrotească de suliţa egipteanului
(lumii) care are numai intenţii rele.
Chiar dacă lumea se arată mai frumoasă, are totdeauna suliţa în
mînă ca să ne omoare sau să ne facă prizonieri. Numai cînd stăm
de partea Domnului Isus putem recunoaşte lumea în TOATĂ
profunzimea grozăviei ei.
„De aceea, omorîţi mădularele voastre care sînt pe pămînt: cur-
via, necurăţia, patima, pofta rea şi lăcomia/care este o închinare
la idoli. Din pricina acestor lucruri vine mînia lui Dumnezeu
peste fiii neascultării... Dar acum lăsaţi-vă de toate aceste lu-
cruri. .." (Co. 3.5-10).
92

24 MARTIE
Iată vieţuitoarele, pe care să le mîncaţi dintre toate cele
ce sînt în ape. Să mîncaţi din toate cele ce au înotătoare şi
solzi, şi care sînt în ape, fie în mări, fie în nuri.
Lev. 11,9.
Dumnezeu nu ia din lume pe omul care se pocăieşte, ci îl lasă
aici şi îl pune deoparte. Domnul spune despre ucenicii Săi: „nu
sînt din lume" şi-L roagă pe Tatăl: „Nu te rog să-i iei din lume ci
să-i păzeşti de cel rău." (loan 17.14-15). Aşa sînt credincioşii,
orice poziţie socială şi orice vîrstă ar avea - sînt în lume dar nu ai
lumii. Dar acest fapt nu este de mică însemnătate, dacă ne gîn-
dim că potrivnicul caută să distrugă fericirea copiilor lui Dum-
nezeu şi să destrame mărturia lor. Cum să ne păzim de toate
acestea? Legea cu privire la animalele curate ne dă o învăţătură
de preţ. Animalele curate trebuia să fie înzestrate cu solzi şi
înotătoare. Cu ajutorul înotătoarelor peştele putea să înnoate
contra curenţilor; un peşte bolnav sau mort este dus de curenţii
apei.
Lafel este cu credinciosul. El trebuie să se împotrivească duhu-
lui vremii pentru a înnota contra curenţilor; cu nimic nu are voie
să părăsească temelia credinţei şi să se încline către ceea ce cere
temeiurile lumii. Inima credinciosului trebuie să fie aţintită spre
Isus. Tebuie să se despartă şi să se deosebească de cele pămîn-
teşti. Iată ce vrea să ne înveţe nevoia solzilor care apără partea
lăuntrică de ceea ce este în exterior. Peştii aveau posibilitatea de
apărare de ce venea din afară. Dacă ne lipseşte energia credinţei
pentru a lupta împotriva răului înconjurător, atunci cu mare
uşurinţă ne ia duhul vremii cu curenţii lui. De aceea rugăciunea
noastră să fie ca Domnul să ne păzească de duhul vremii pentru
ca acesta să nu intre în inimile noastre, nici în casele noastre şi
nici în strîngerile noastre laolată.
93

25 MARTIE
Un om care va fi necurat, şi nu se va curaţi, va fi nimicit
din mijlocul adunării, căci a spurcat sfîntul locaş al DOM-
NULUI fiindcă n-a fost stropită peste el apa de curăţire,
este necurat.	Num. 19.20.
Sfinţenia lui Dumnezeu cere curăţirea Casei Lui. Pentru starea
murdară a unii suflet în timpul mersului prin pustie, a fost dată
posibilitatea de spălare. în vechime - apa de curăţire - trebuia
să fie stropită pe cel murdar. în zilele de azi Cuvîntul lui Dum-
nezeu ne arată că: „Dacă ne mărturisim păcatele, El este credin-
cios şi drept ca să ne ierte păcatele şi să ne curăţească de nele-
giuire." (1 Ion 1.9).
Deci prin recunoaştere, prin mărturisirea păcatului, sîntem cu-
răţiţi de El prin harul şi îndurarea Lui.
In vechime cine nu preţuia curăţirea dată de Dumnezeu pentru
El personal, nu putea să aibă comnuniune (părtăşie) cu Dumne-
zeu în mijlocul poporului Său. El trebuia să fie nimicit. Şi cît de
uşor putea să devină omul necurat! Dacă treceai peste un mor-
mînt sau dacă te atingeai de un os deja îngălbenit, sau dacă
intrai, într-un cort în care era un mort, chiar dacă nu ştiai, erai
soctit necurat.
La fel de uşor devine omul azi necurat prin atingerea, chiar fără
voie a răului, prin vorbiri cu dublu înţeles, sau prin bancuri, care
în fond sînt minciuni sau minciuni din politeţe, etc... Cît de
repede se pierde sensibilitatea cugetului pe care un credincios
trebuie să o aibă ca să poată fi într-o- comuniune permanentă cu
Dumnezeu.
Domnul să facă să preţuim adevărul pe care ni L-a dăruit. Cînd
primim harul Lui nemărginit de mare pe care vrea să ni-1 desco-
pere mereu, nu vom mai fi abătuţi de la calea bună de către
Satan cel furios. Să-i mulţumim Domnului pentru rugăciunea pe
care a făcut-o către Tatăl pentru noi. Laudă şi mărire Tatălui şi
Dumnezeului nostru pentru puterea Lui cu care ne ocroteşte şi
ne călăuzeşte spre ţintă.
Moartea lui Hristos ne dă pacea: viaţa Lui ne dă puterea.
94

26 MARTIE
Ci să-L căutaţi la locaşul Lui, şi să mergeţi la locul pe
care-1 va alege DOMNUL DUMNEZEUL vostru, din
toate seminţiile voastre, ca să-Şi aşeze acolo Numele Lui.
Deut. 12,5.
A dat Dumnezeu copiilor Lui libertate de a lucra aşa cum vor în
privinţa strîngerii laolaltă? Este tot una să fi în comuniune per-
sonală cu El şi să fi împreună cu ceilalţi credincioşi? Nu ne-a dat
El oare răspuns concret la acesta întrebare? Dumnezeu ne
iubeşte prea mult şi este prea intim cu noi ca să ne lase în
necunoştinţă şi în această privinţă. Poate lăsa El ORGANIZA-
REA strîngerilor laolaltă în mîinile noaste? Desigur că NU. El
ne-a lăsat TOTUL, dar absolut totul scris în Sfînta Scriptură.
Cît de precis spune El poporului Său Israel ca la toate strîngerile
lor să nu se închine altor dumnezei în afară de El şi să nu se
abată de la poruncile Lui călăuzindu-se după firea lor
pămîntească. „Voi să nu faceţi aşa faţă de Domnul Dumnezeul
vostru! Ci să-L căutaţi la locaşul Lui..." (Deut. 12.4-5). Acesta
este un cuvînt foarte clar.
Cît de precis este Cuvîntul Domnului pentru noi: „Unde sînt doi
sau trei adunaţi PENTRU Numele Meu şi Eu voi fi în mijlocul
lor." Noi nu stăm azi pe temelia poruncilor ci pe a harului.
Atunci să nu mai ţinem seama de voia şi gîndurile lui Dumne-
zeu? Tocmai din cauză că sîntem mîntuiţi prin har, să-I arătăm
dragostea noastră prin supunere şi ascultare. „ASCULTAREA
face mai MULT decît JERTFELE." Să ne gîndim mereu la mîn-
tuirea noastră prin har şi să-I aducem slavă prin viaţa noastră.
Trebuie să ne aşteptăm la greutăţi şi încercări în Adunare pen-
trucă ea este singurul şi adevăratul lucru dumnezeiesc de pe
acest pămînt. Diavolul va desfăşura toate puterile sale ca să ne
alunge de pe acest teren sfînt şi adevărat. El va încerca răbdarea
fiecăruia, temperamentul fiecăruia, va răni sentimentele, va
căuta să facă rău în mii de feluri, cu alte cuvinte va întrebuinţa
tot ce-i stă în putinţă, ca să ne facă să uităm Adunarea lui Dum-
nezeu.
95

27 MARTIE
Cei ce samănă cu lăcrămi, vor secera cu cîntări de veselie.
Ps. 126,5.
Fără să sameni nu poţi să strîngi recoltă. Prima trebuie să fie
înaintea celeilalte. Osteneala însămînţării este urmată de bucu-
ria secerişului, căci avem făgăduinţa că nu va înceta seceratul şi
semănatul. Dar întotdeauna semănătorul nu este lipsit de
griji.
Frigul şi gerul poate să afecteze creşterea plantei, dar chiar şi în
timpul secerişului poate să fie vreme nefavorabilă care să influ-
enţeze recolta, indiferent de grija şi truda agricultorului.
La fel este şi cu scumpa sămînţă cerească: Cuvîntul lui Dumne-
zeu. „Cel ce umblă plîngînd cînd aruncă sămînţa, se întoarce cu
veselie, cînd îşi strînge snopii." (Psalm 126.6). Semănătorul de-
săvîrşit al Cuvîntului lui Dumnezeu este Domnul Isus Hristos.
El însuşi a venit în această lume cu sămînţa Evangheliei şi a
plîns în timpul însămînţării. Venind pe pămînt a luat trup de om
şi în harul Lui a luat parte la slăbiciunile noastre. Mergînd mult
pe pămîntul acesta, în lucrarea Lui minunată, El obosea, flămîn-
zea, şi avea nevoie de odihnă. în afară obosit, în interior întris-
tat, aşa a trăit şi a lucrat Domnul nostru pe acest pămînt. El
semăna sămînţa bună dar în acelaşi timp duşmanul semăna ne-
ghina. Necredinţa poporului Său îl îndurera şi îi umplea ochii de
lacrimi. împietrirea evreilor îi făcea adesea să ofteze. El plîngea
Ierusalimul care nu voia să se pocăiască şi ofta pentru el.
Ţinta noastră este să trezim inimile adevăraţilor creştini ca să
preţuiască adevărul şi să-şi simtă răspunderea pe care o au de
a-L mărturisi cu îndrăzneală. Dorim să vedem ridicîndu-se o
ceată de oameni la sfîrşitul acestor din urmă clipe ale istoriei
Adunării pe pămînt, care să pornească plini de putere duhovni-
cească şi să vestească prin puterea Duhului adevărurile de mult
uitate ale Cuvîntului lui Dumnezeu. Domnul să bată la cît mai
multe inimi şi cît mai multe să-I deschidă!
96

28 MARTIE
Şi nu numai ea, dar şi noi, care avem cele dintîi roade ale
Duhului, suspinăm în noi, şi aşteptăm înfierea, adică răs-
cumpărarea trupului nostru.	Rom. 8,23.
Ca urmare a căderii omului în păcat, toată creaţia suferă. Pe
Golgota Domnul Isus a săvîrşit răscumpărarea, pe cînd mîntu-
irea trupurilor noastre va avea loc cînd va veni Domnul în
văzduh şi va slobozi întreaga făptură.
Pînă atunci întreaga creaţie suspină şi aşteaptă schimbarea tutu-
ror lucrurilor, înnoirea lor cînd toată creaţia va fi scăpată de
blestemul nelegiuirii. Dar şi noi copiii lui Dumnezeu suspinăm
pînă va fi descoperirea înfierii noastre. Noi sîntem aceia care am
primit înfierea prin Duhul Sfînt pe care ni L-a dat Dumnezeu,
chiar înainte de a se împlini prorocia din Ioel unde spune că „voi
turna Duhul Meu peste orice făptură." Aceasta se va întîmpla în
viitor. De aceea spune Iacov (1.18) de noi că sîntem ca un fel de
pîrgă a făturii Lui." în împărăţie va fi atît pîrga cît şi recolta
întreagă. Aceştia care au primele roade ale Duhului, care sînt
întîi născuţi au în Evrei 12.23 denumirea de „Adunarea celor
întu născuţi."
Această scurtă expunere ne arată ce valoare însemnată şi cît de
preţuită este Adunarea lui Dumnezeu. Să facă Domnul să avem
gînduri duhovniceşti despre Adunarea Lui ca în zilele de acum
să rămînem ocrotiţi de tot ce este rău. Să vedem clar că locul
nostru nu este pe pămîntul acestei lumi, şi să aştetăm şi noi
suspinînd înfierea, adică izbăvirea de trupul slăbiciunii noastre,
în rest fiind deja făcuţi desăvîrşiţi de Domnul Isus pe crucea
Golgotei.
Se spune adesea că deşi avem Sfînta Scriptură, totuşi sînt atîtea
secte, confesiuni, biserici, etc. Dar de ce? Fiindcă nu vor să se
supună Cuvîntului lui Dumnezeu. Iată taina întregii încurcături
şi izvorul tuturor sectelor care sînt ruşinea creştinismului.

CALENDAR BIBUC Bg. 4

97

29 MARTIE
Şi cine luptă la jocuri, nu este încununat, dacă nu s-a lup-
tat după rînduieli.	2. Tim. 2,5.
Era o vreme cînd nu puteam să luptăm, pentrucă eram încătu-
şaţi de cel Rău. Dar Domnul Isus prin harul Lui ne-a smuls şi
ne-a făcut vrednici pentru a-I sluji Lui. O fericire mai mare ca
aceasta nu se putea pentru noi. Sclavii Domnului Hristos au o
slavă mai mare decît domnul puterii văzduhului adică diavo-
lul.
Şi acum noi sîntem chemaţi să luptăm pentru El. în versetul 4
vedem chipul unui ostaş care caută să-i placă Domnului său. în
versetul de azi vedem chipul unui luptător într-o arenă. Cununa
este pregătită pentru învingător. Cel care vrea să intre în arenă
trebuie să se înfrîneze de la toate, cum spune în 1 Cor. 9.25.
După aceea trebuie să respecte regulile jocului. Aceasta înseam-
nă pentru noi, o luptă duhovnicească ca să ne supunem voiei
Lui. Aşa cum a luptat Evodia şi Sintichia împreună cu Pavel şi
cu mulţi alţii pentru propăşirea Evangheliei (Filip. 4.2-3) trebu-
ie să luptăm şi noi. Ei s-au rugat şi au adus înaintea lui Dumne-
zeu pe fraţii care erau în lucrarea lui Dumnezeu, făcînd o slujbă
dumnezeiască. Cuvîntul lui Dumnezeu este viu, nu are nevoie
de mijloace lumeşti de care în majoritatea cazurilor se foloseşte
Satana.
Expresia „luptă după rînduială" nu înseamnă numai mîntuirea
păcătosului ci să cunoşti îndeaproape gîndurile şi voia lui Dum-
nezeu, în Efesani 4.15 ne spune să fim credincioşi adevărului în
dragoste, dacă noi respectăm rînduielile fără dragoste, sau dacă
dragostea nu este adevărată atunci rînduielile respectate nu sînt
. dumnezeieşti. „Staţi gata dar avînd mijlocul încins cu adevărul şi
cu platoşa neprihănirii." (Efes. 6.14).
îmi întrebuinţez eu dibăcia şi iscusinţa pe care o am, pentru
interesele adevăratei Adunări a lui Dumnezeu, sau ca să împo-
dobesc o lume nelegiută şi fără Dumnezeu? O de-am cîntări cu
toţii cum se cuvine acest adevăr însemnat şi practic! Cu cît vom
pătrunde mai mult în cunoaşterea harului cu atît mai mult ne
vom alipi de El.
98

30 MARTIE
Cînd vei înceta să plîngi...? Umple-ţi cornul cu untde-
lemn, şi du-te; te voi trimite la Isai Betleemitul, căci pe
unul din fiii lui Mi l-am ales ca împărat.      1. Sam. 16.1
Ce întrebare serioasă: „Cînd vei înceta să plîngi pe Saul?" întris-
tarea noastră este alinată atunci cînd sorbim din izvoarele dra-
gostei Tatălui nostru şi ne odihnim în El. Golul şi lipsa lăsată de
durere în inima noastră se umple cînd luăm cu credinţă copilă-
rească ce spune El: „Căci Mi l-am ales." Aceasta reglementează
totul, şterge lacrima, este un balsam pentru inima noastră întris-
tată, pansează rana şi nivelază golurile.Dar nu este uşor să te
transpui în locul celui întristat. A trecut un timp chiar şi la
Samuel pînă cînd fără şovăire a împlinit porunca lui Dumnezeu
cu ascultare.
Dumnezeu îi spune: „Du-te" dar el răspunde: „Cum să mă duc?
Saul are să afle şi mă va ucide." în îndurarea Lui, Dumnezeul
cel milostiv se apleacă la glasul omului îndoielnic şi puţin credin-
cios şi fără nici un cuvînt de mînie îi arată calea. „Să iei cu tine
un viţel şi să zici: vin să aduc o jertfă Domnului."
între copiii lui Isai se găseau unii dotaţi cu frumuseţe şi putere
firească. Astfel cînd vine Eliab spre Samuel, vedem că acesta îl
primeşte gîndindu-se: „Negreşit unsul Domnului este aici înain-
tea Lui." Dar nu era aşa, căci Domnul nu se uită la înfăţişarea şi
puterea omenească. Şi aşa au venit au venit pe rind toţi cei,
şapte fii ai lui Isai în faţa lui Samuel, fii cu un fizic desăvîrşit, dar
fără preţ.
Din fire omul firesc nu poate sta înaintea lui Dumneuzeu, nu
poate face ceva pentru El. Dumnezeu se uită la inimă nu la
exterior. Cît de des sîntem şi noi în primejdie să preţuim ce este
în exterior ca şi Samuel şi să ne lăsăm influenţaţi aşa de uşor de
exterior.
Creştinii despărţiţi de zadarnica religie a lumii dau pentru Hris-
tos o mărturie pe care nu o pot da atîta timp cît sînt uniţi cu
ea.
99

31 MARTIE
.. .ca să le deschizi ochii, să se întoarcă de la întunerec la
lumină, şi de supt puterea Satanei la DUMNEZEU; şi să
primească, prin credinţă în Mine, iertare de păcate şi
moştenirea împreună cu cei sfinţiţi.	Fapt. 26,18.
Fariseul Saul şi-a propus să izgonească şi să omoare pe toţi cei ce
urmau pe Isus din Nazaret. El credea că făcînd aşa îi slujeşte lui
Dumnezeu. El nu ştia că vechiul sistem ebraic fusese îndepărtat
şi că omul poate fi mîntuit numai prin Isus Hristos şi prin lucra-
rea lui de la curce. Pe drumul spre Damasc i-a ieşit în întîmpi-
nare arătîndu-i-se în măreţia lui cerească. Cînd a înţeles Saul că
acest Isus este Fiul lui Dumnezeu pe care-L răstignise împreună
cu poporul lui, a ascultat glasul care-i vorbea şi din clipa aceea
viaţa lui a luat un alt curs.
Cînd el întreabă: „Cine eşti, Doamne?" Domnul îi răspunde:
„Eu sînt Isus pe care-L prigoneşti." De atunci face din Saul solul
Lui care mai tîrziu devine Pavel propovăduitorul Evangheliei
harului Domnului faţă de întreaga lume. Această însărcinare a
fost îndeplinită de Pavel prin puterea lui Dumnezeu într-o supu-
nere întradevăr rar întîlnită.
Versetul de azi ne oglindeşte patru puncte esenţiale:
-	mîntuirea
-	iertarea păcetelor
-	moştenirea
-	sfinţirea prin credinţă
Mîntuirea înseamnă să iei prin credinţa iertarea păcatelor şi să
primeşti o putere nouă ca să întorci spatele vieţii din trecut plină
de întuneric şi păcat. Dumnezeu răspunde cu iertarea păcatelor
celor care se recunosc păcătoşi şi cred în Fiul Lui. Prin credinţă
un asemenea om primeşte fire (natura) dumnezeiască şi o moş-
tenire cerească şi veşnică şi tot prin credinţă devine un om sfin-
ţit, adică pus deoparte pentru Dumnezeu.
Stimate cititor, eşti încă nemîntuit? îndreaptă-te acum spre izvo-
rul Vieţii. El te aşteaptă. VINO!
100

APRILIE

1 APRILIE
Ba mai mult, ne bucurăm chiar şi în necazurile noastre.
Rom. 5,3.
Lauda omnului natural (firesc) este în floare, fie pentru puterea
sa, fie pentru bogăţia sa (Ier. 9.23). Dar aceasta este ceva ne-
plăcut lui Dumnezeu. Iacov ne scrie că toată lauda este rea.
Omul lumesc se laudă cu lucrările sale pe care le face în inde-
pendenţa sa faţă de Dumnezeu; dar fiecare independenţă necin-
steşte şi întristează pe Dumnezeu.
Dar cu ce se laudă credinciosul? El se laudă cu acele lucrări pe
care Dumnezeu i le dăruieşte prin har. El are pacea cu Dumne-
zeu. Calea creştinului aduce cu sine şi necazuri. Apostolul Pavel
spune în Fapte 14.22 „că în împărăţia lui Dumnezeu trebuie să
intrăm prin multe necazuri" şi el însuşi a avut parte de multe
necazuri.
Nu-i de mirare cînd, creştinul se laudă cu lucruri de care omul
lumesc se teme? La fel omul lumesc se deosebeşte de creştin
prin faptul că unul fuge de ceea ce celălalt caută: distracţiile şi
anturajele. Ceea ce unul savurează, pe celălalt îl întristează,
ceea ce unul numeşte viaţă pentru celălalt este moarte. Răbda-
rea creştinului în necazuri aduce biruinţa şi biruinţa aduce nă-
dejdea. Ce însemnată este deci îmbărbătarea din Romani 12.12:
„Bucuraţi-vă în nădejde. Fiţi răbdători în necaz; stăruiţi în rugă-
ciune.
Pe calea supunerii, credinciosul învaţă să înfrunte necazurile,
dar mai învaţă şi îndurarea Domnului său care va găsi în curînd
împlinire.
Ori de cîte ori se aşează greutăţi între inima creştinului şi între
Domnul, negreşit că nu se poate bucura de starea de faţă a
Domnului, ci suferă în faţa greutăţilor ce-1 năpădesc, după cum
un nor, care vine în dreptul Soarelui, ne lipseşte pentru cîtva
timp de razele lui. Norul însă nu face Soarele să nu mai lucească,
ci ne face doar să nu-1 mai vedem. La fel se întîmplă cînd ne
întristăm din pricina necazurilor, greutăţilor şi piedicilor, care
ne acoperă de strălucirea feţei Tatălui nostru. Pentru Dumne-
zeul nostru nici-o greutate nu este prea mare, la El totul este
posibil.
102

2 APRILIE
Care... a făcut curăţirea păcatelor, şi a şezut la dreapta
Măririi în locurile prea înalte, ajungînd cu atît mai pe sus
de îngeri.	Evr. 1,3.4.
Noi ştim că în ierarhia creaţiei, oamenii au o poziţie inferioară
faţă de îngeri. Să încadrăm oare pe Domnul Isus în postură ega-
lă cu a îngerilor? Niciodată! Duhul Sfînt nu ne lasă în necunoş-
tinţă, ca să nu se nască vreun gînd de înjosire la adresa Domnu-
lui nostru. El ne mărturiseşte că „după ce a făcut curăţirea păca-
telor şi a şezut la dreapta Măririi în locurile prea înalte, ajungînd
cu atît mai pe SUS de îngeri." Domnul Isus a devenit „cu atît
mai pe SUS" deoarece El avea un NUME „mai minuat" decît
toată creaţia cerească. La fel şi mărturia lui Ştefan este în favoa-
rea Domnului Isus, care acum este în slava lui Dumnezeu. Isus a
fost „făcut pentru puţină vreme mai pe jos de îngeri" din cauza
suferinţelor şi a morţii, dar acum „este încununat cu slavă şi
cinste", în faţa Lui închinîndu-se toţi îngerii şi toate fiinţele ce-
reşti. Dar tot odată cu această descriere a înălţării Lui în slavă şi
cinste, Duhul Sfînt ne descoperă prin Cuvîntul lui Dumnezeu,
adevărul Numelui Său şi al Persoanei Sale. Numele Domnului
este mai presus de orice nume.
Fiul a devenit „mai pe sus ca îngerii" nu numai pe temelia răs-
cumpărării veşnice, ci mai mult prin temelia a ceea ce este El
însuşi în sinea Sa, în comparaţie cu toţi îngerii. Isus a moştenit
un Nume mai minunat decît ei. întemeiat pe poziţia Lui perso-
nală şi proprie a primit Numele de FIU. Fiul este oglindirea
slavei lui Dumnezeu, El este întipărirea Fiinţei Lui, El ţine toate
lucrurile, a făcut curăţirea păcatelor şi sade la dreapta lui Dum-
nezeu. De aceea Fiul este mai presus de toate şi în Numele Lui
trebuie să se închine toată creaţia.
Cea mai frumoasă dovadă despre o lucrare cu adevărat duhov-
nicească, este că ea caută să înalţe pe Hristos. Oriunde a strălu-
cit lumina Duhului în pustiul acestei lumi, ţinta acestei lumini a
fost să înalţe Numele lui Isus. Orice a fost făcut de Duhul Sfînt,
orice s-a spus sau scris, TOTUL a avut ca scop slava Mîntuito-
rului nostru binecuvîntat.
103

3 APRILIE
Ce vorbe sînt acestea pe care le schimbaţi între voi pe
drum? Şi ei s-au oprit, uitîndu-se trişti.         Luc. 24,17.
Doi, din cei ce-1 urmau pe Domnul Hristos, au mers în ziua
învierii Lui spre Emaus. Pe drum au discutat despre înspăimîn-
tătoarele lucruri care s-au petrecut în Ierusalim şi ai căror mar-
tori au fost şi ei. Cei doi au văzut în Domnul trimisul lui Dum-
nezeu, Mesia lui Israel, împlinitorul proorociilor, „Izbăvitorul
lui Israel." Gîndurile lor erau îndreptate spre binecuvîntările
pămînteşti ale lui Israel, care credeau că vor scăpa de duşmanii
lor. Dar acum Domnul a murit şi cu El s-a dus în mormînt toată
nădejdea lor. Complet dezamăgiţi, mai ales că unele femei le-au
spus că au găsit mormîntul gol, ei nu ştiau ce să creadă din toate
aceste lucruri şi astfel profund întristaţi mergeau pe drumul lor.
Dar Domnul s-a gîndit la ei - căci este imposibil ca El să lase
inimile întristate şi singure. încontinu El este prezent acolo unde
ai Lui au nevoie de El. Isus poate să-i facă fericiţi. Ochiul Său
priveşte tot timpul cu profundă dragoste spre ai Săi şi unde vede
pe unul întristat, nefericit sau posomorit este imediat gata de a-1
îmbărbăta şi de a-i aduce fericirea în inimă.
Orice întristare ai avea în inima ta, în orice timp poţi să te duci la
Domnul Isus şi vei vedea milostenia şi dragostea Lui. Cunoaşte-
rea acestui adevăr umple inima de pace şi fericire.
Cîtă îmbărbătare pentru copiii lui Dumnezeu, care sînt încercaţi
şi ispitiţi, loviţi în tot felul şi înjosiţi, să se gîndească la faptul că
Dumnezeu nu-i vede decît purtaţi în inima lui Isus! înaintea lui
Dumnezeu ei strălucesc neîncetat în lumina fără seamăn a lui
Hristos; ei sînt îmbrăcaţi cu o frumeseţă dumnezeiască. Lumea
nu-i poate vedea astfel, dar Dumnezeu aşa îi vede şi aici e marea
deosebire. Lumea nu poate vedea pietrele scînteietoare pe care
iubirea lui Dumnezeu a săpat numele celor răscumpăraţi.
104

4 APRILIE
învăţătorule, ce să fac ca să moştenesc viaţa vecinică?
Luc. 10,25.
Cu această întrebare a încercat un învăţător al legii pe Domnul
Isus. „S-a sculat" -aşa găsim scris- şi prin aceasta dădea notă că
recunoaşterea de sine însuşi şi smerenia era complet departe de
el. Domnul Hristos i-a arătat prin pilda samariteanului că un om
pe jumătate mort nu poate face nimic, ci trebuie ca altul să facă
în locul lui. Celălalt nici nu întreabă, ca învăţătorul legii, cine-i
aproapele său, ci pune mîna şi e gata să ajute din dragoste pe
oricine are nevoie de ajutor. în acest samaritean vedem pe în-
suşi Domnul Isus Hristos. Ca să-1 ajute pe învăţătorul legii la
recunoaşterea de el însuşi şi să-şi cunoască povara păcatului,
Domnul îl îndeamnă să facă la fel. Prin aceasta devin toţi oame-
nii ca „aproapele tău." îndemnul de a iubi pe alţii ca pe sine
însuşi, trebuia să-i deschidă ochii şi să-1 îndemne la pocăinţă,
în Marcu 10.17 vedem pe tînărul bogat, dornic să aibă viaţa
veşnică. A pus aceiaşi întrebare. S-a ostenit să ţină legea, dar
într-o singură direcţie nu a împlinit-o, în aceea de a-şi iubi
aproapele ca pe sine însuşi. Şi acest om nu a găsit pacea cu
Dumnezeu, deoarece inima lui a fost legată de avuţiile pămîn-
teşti.
La fel şi temnicerul din Filipi (Fapte 16.29-30) a pus aceiaşi
întrebare către Pavel şi Sila, dar el nici nu „s-a sculat" nici „nu a
alergat" ci a „sărit înăuntru" şi „tremurînd de frică s-a aruncat la
picioarele" celor doi.
In Matei 11.12 este scris că: „împărăţia cerurilor se ia cu năvală,
şi cei ce dau năvală pun mîna pe ea."
Temnicerul a găsit iertare şi pace cu Dumnezeu, el şi casa Lui.
Vrei să ai şi tu parte de această fericire. Atunci întoarce-te ca
fiul risipitor din Luca 15, care s-a pocăit şi a găsit iertarea păca-
telor. Pacea lui Dumnezeu este pregătită şi pentru tine!
Vrei să o primeşti acum?
„Vă las pacea, vă dau pacea Mea. Nu v-o dau cum o dă
lumea."
105

5 APRILIE
Eu sînt a iubitului meu, şi el doreşte de mine.
Cînt. 7,10.
în „Cîntarea Cîntărilor" tema principală este starea de vorbă
dintre mire şi mireasa pămîntească (Israel). Se referă deci, în
primul rînd la vremea viitoare, cînd va apărea rămăşiţa credin-
cioasă a poporului Israel.
Dacă unul dintre cei credincioşi a fost reabilitat şi a fost iertat
deplin, mai are totuşi nevoie de ajutorul frăţesc în dragoste,
pentru a-şi recîştiga legătura intimă frăţească. Cît de des ni se
întîmplă ca şi miresei care la început a spus: „Prea iubitul meu
este al meu şi eu sînt a lui." (cap. 2.16). Intîlnim cîte un credin-
cios care spune: „Isus e al meu, nu mă las de El" şi după ani de
smerenie şi experienţă trebuie să spună: „Isus nu mă lasă în veci,
aceasta este nădejdea mea." La fel spune şi mireasa mai tîrziu:
„Eu sînt a iubitului meu şi el doreşte de mine."
Lăsînd să lumineze lumina Cuvîntului lui Dumnezeu cu privire
la situaţia legăturii noastre cu Domnul, nu vom vorbi aşa de
lesne despre dragostea noastră faţă de El. Ceea ce El vrea să
aibă este inima noastră căci pe aceasta o doreşte. Duhul vremii
de azi vorbeşte mult despre dragostea noastră pentru El. Dar
numai acele fapte pot să-i fie plăcute, care izvorăsc din legătura
intimă cu El. Sînt şi fapte ascunse care au fost făcute spre slava
Lui aici pe pămînt şi care vor ieşi la iveală la tronul de judecată a
lui Hristos. Va veni în curînd, căci dorinţa Lui este mai mare
decît a noastră. De aceea să nu căutăm slujba ci pe El însuşi şi să
nu vorbim despre dragostea noastră către El, ci de dragostea Lui
faţă de noi.
Să luăm seama ca adorarea noastră să nu fie despărţită de lu-
crarea de la cruce. Hristos să fie temelia şi Duhul Sfînt puterea
în slujba de adorare în faţa lui Dumnezeu şi nicidecum sculptu-
ra, muzica, pictura şi orice ar fi în lume, lucruri care se găsesc în
bisericile lumii. Uneltirile ascunse ale ei sînt greu de descoperit
deoarece sînt adîncimi ale Satanei.
106

6 APRILIE
David a zis lui Saul: Nimeni să nu-şi piardă nădejdea din
pricina Filisteanului acestuia! Robul tău va merge să se
bată cu el.	1. Sam. 17,32.
David a stat în faţa lui Saul, împăratul Israelului, a cărui obliga-
ţie era de a întîmpina pe acel duşman aprig al poporului - Goliat
- şi de a face să ia sfîrşit cele patruzeci de zile de ocări aduse
poporului şi Dumnezeului Celui Viu. Starea intimă, înaltă, a
credinţei lui David se vede din răspunsul lui către Saul: „Nu pot
să merg cu armătura aceasta, căci nu sînt obişnuit cu ea." David
nu putea să-1 înfrîngă pe Goliat cu propria sa putere, dar Dum-
nezeul Cel Viu, pe care se bizuie în toată credinţa, poate să
biruie. în faţa ochiului său duhovnicesc stătea Acela, care odi-
nioară era în faţa zidurilor Ierihonului cînd Iosua a trebuit să
lupte. Această „căpetenie a oştirilor lui Dumnezeu" mai este şi
azi în acţiune. Lupta lui Israel în acele zile era o luptă a lui
Dumnezeu, la fel ca atunci cînd soarele şi luna trebuiau să se
oprească din mersul lor, ca Iosua să judece pe canaaniţi cu jude-
cata lui Dumnezeu.
Nimic nu ne dă fermitate şi dîrzenie în luptă ca adevărul că
acţionăm pentru Dumnezeu şi că El este cu noi. Avînd convin-
gerea că stăm de partea lui Dumnezeu nimic nu ne poate abate
de la calea slujbei pentru El. Pavel putea să spună: „Pot totul ÎN
Hristos care mă întăreşte" (Filip. 4.13). Cel mai slab credincios
poate totul prin Hristos. David a cunoscut puterea prezenţei lui
Dumnezeu în pustietate şi singurătate, înainte de a ieşi la iveală.
Acolo Dumnezeu 1-a scăpat din ghiarele leului şi din laba ursu-
lui, şi acum El îl poate scăpa din mîna filisteanului. Aceasta este
credinţa adevărată: care în orice împrejurare se alipeşte de
Dumnezeu.
Raymond Lull, nobil spaniol, strălucit profesor universitar din
sec. 13, fiind omorît cu pietre, a spus: NUMAI ISUS.
107

7 APRILIE
Căci printr-o singură jertfă El a făcut desăvîrşiţi pentru
totdeuna pe cei ce sînt sfinţiţi.	Evrei 10,14.
Credinciosul are în Mîntuitorul său o stare desăvârşită. El este
curăţit şi salvat prin sîngele lui Isus primind o natură (fire) nouă.
Dumnezeu vede pe cel mîntuit - care acum este copil şi moşte-
nitor al Său în valoarea nemărginită a lucrării şi a persoanei
Mîntuitorului. El ne spune: „Acum dar, nu mai este nici o osîn-
dire pentru cei ce sînt în Hristos Isus." Dumnezeu a împlinit o
lucrare desăvârşită: „Şi voi PRIN El sînteţi în Hristos Isus. El a
fost făcut de Dumnezeu pentru noi înţelepciune, neprihănire,
sfinţire şi răscumpărare." (1 Cor. 1.30).
în ceea ce priveşte umblarea şi starea creştinului există un pro-
gres şi o creştere. Lucrarea lui Dumnezeu pentru creştin este
desăvârşită datorită mîntuirii sale veşnice, pe cînd lucrarea lui
Dumnezeu în credincios încă nu a luat sfîrşit. Creştinul trebuie
să se întărească duhovniceşte, să crească intern, să ajungă la
maturitate şi în toate să se asemene Mîntuitorului său. Aceasta e
şi dorinţa oricărui credincios adevărat. Cu fidelitate un astfel de
creştin ascultă de glasul Păstorului. El se roagă şi umblă în frică
de Dumnezeu. Creştinul ştie că sfînta lui chemare este ca să
trăiască pentru Cel care a murit în locul lui.
Abia atunci cînd credinciosul va vedea pe Domnul său, va fi în
vecii vecilor ca El. De aceea, să rămînem credincioşi promisiuni-
lor Lui pînă ne va lua la El în împărăţia Sa.
Sînt mulţi inşi care în loc să privească la Hristos şi la moartea Sa,
se uită la ei înşişi. Se uită mai mult la putinţele lor decît la ce li
s-a dat în afară de ei şi astfel sînt înlănţuiţi într-o stare de nesi-
guranţă, de plîns şi de aceea nu-şi pot lua locul de închinători
fericiţi. Ei se roagă şi cer mîntuirea, în loc să se bucure că o au.
Privesc la faptele lor slabe în loc să privească la Hristos, care a
făcut o ispăşire desăvârşită.
108

8 APRILIE
Vă las pacea, vă dau pacea Mea.	loan 14,27.
Sînt două feluri de pace, care ne sînt prezentate în textul nostru
de bază. După ce Domnul Isus a împlinit lucrarea cea mare de
mîntuire, a venit în mijlocul ucenicilor Săi ca cel înviat cu salu-
tul: „Pace vouă." „Ucenicii s-au bucurat cînd au văzut pe Dom-
nul" (loan 20). El a venit să propovăduiască pacea pe care El a
făcut-o: „făcînd pace prin sîngele crucii Lui" (Col. 1.20). Sem-
nele cuielor în mîini şi coasta Sa străpunsă erau semnele de netă-
găduit, că El a fost în mormînt şi acum este pacea între Dumne-
zeu şi păcătos, care în credinţă se închină în faţa Sa. Sîngele Său
este TEMELIA păcii. Prin credinţa în acest sînge am primit
„pace cu Dumnezeu, prin Domnul nostru Isus Hristos" (Rom.
5.1). Aceasta e pacea de care vorbeşte Domnul Isus: „Vă las
pacea". El însuşi a făcut această pace la crucea de pe Golgata.
După aceea auzim de o altă pace, pe care Domnul o numeşte:
„pacea Mea". E pacea pe care o savura Domnul nostru cînd
umbla pe acest pămint în deplină dependenţă şi întimă comuniu-
ne cu Dumnezeu şi Tatăl Său. Această pace, care depăşeşte
orice înţelepciune, care este nepreţuit de valoroasă, Domnul
vrea să ne-o dăruiască tot timpul pribegiei pe acest pămînt. Pa-
cea cu Dumnezeu o primim prin credinţă în sîngele vărsat pen-
tru noi de Domnul Hristos, pe cînd pacea Lui o gustăm prin
comuniunea (părtăşia) cu El şi cu Dumnezeu Tatăl nostru.
Ce valoros şi binecuvîntat este să fi preocupat cu Acela care e
pacea noastră! (Efes. 2.14) Domnul să ne binecuvinteze ca pri-
virea noastră să fie tot timpul ţintită spre El, ca să savurăm tot
mai mult dragostea Sa şi să umblăm tot mai mult în pacea
Lui.
Tertulian, mare scriitor creştin, a scris despre pacea şi statorni-
cia martirilor: „Arşi pe rug, legaţi la jumătatea unui stîlp, aceas-
ta este înfăţişarea biruinţei noastre; aceasta este haina împodo-
bită a izbînzii noastre; pe un astfel de podium ne sărbătorim noi
biruinţa."
109

9 APRILIE
Ajungînd cu atît mai pe sus de îngeri, cu cît a moştenit un
Nume mult mai minunat decît al lor.	Evrei 1,4.
Care este minunăţia sau superioritatea Numelui acesta de „Fiu"
care-I revine Domnului Isus? în gîndul de creaţie al lui Dumne-
zeu şi îngerii au fost numiţi „fiii lui Dumnezeu" (Iov. 2.1).
Puternici în întemeierea lor, ca şi în inteligenţa lor ei, sînt „du-
huri slujitoare". în Ps. 103.20 sînt numiţi „tari în putere" Dar
Domnul Isus este FIU şi aceasta înseamnă o înălţare pe care
îngerii nu o au. „Căci căruia dintre îngeri i-a zis vreodată: „Tu
eşti FIUL Meu, astăzi te-am născut?" (Evrei 1.5). Rugăm citi-
tororul să observe deosebirea dintre „Fiu" cum este numit Dom-
nul Isus şi „fii" cum au fost numiţi îngerii în Iov. 2.1. Iată o
mărturie pe care este bine să o reţinem. Dumnezeu vorbeşte
despre Fiul Său cu toată preţuirea pe care a avut-o din veşnicie.
Niciodată nu a vorbit de o fiinţă creată, astfel de lucruri cum a
vorbit de Fiul. Fiul nu se deosebeşte numai în rang de îngeri, aşa
cum se deosebesc arhangheli de mulţimea îngerilor; deosebirea
nemărginită constă în faptul că El este Cel veşnic, Fiul necreat.
Situaţia Sa veşnică rămîne neschimbată, chiar dacă pentru un
timp foarte scurt a fost aşezat mai prejos decît îngerii din pricina
morţii Lui. De aceea merită să-I aducem toată adorarea, lauda
şi mărirea acum şi în vecii vecilor.
Formele pot să-şi facă loc şi în adunările creştinilor, în rugăciu-
nile mereu aceleaşi, în legăturile cu fraţii pe care îi salutaţi prin
luarea în deşert a Numelui cel scump, în obişnuinţa de a veni la
o adunare, nu pentru ţinta arătată în Scriptură, ci pentru a se
face mai răi, prin secte sau grupări care nu sînt altceva decît
„taberi" în care s-au statornicit formele. Dacă vrem să mergem
cu un Hristos lepădat, trebuie să fim lepădaţi de lume. Dacă
Stăpînul nostru a „suferit dincolo de poartă" nu putem să ne
aşteptăm să domnim dincoace de poartă. El este: „afară din
tabără." Oh, să ieşim la El, iubiţi creştini.
110

10 APRILIE
Aceasta este porunca Mea: să vă iubiţi unii pe alţii, cum
v-am iubit Eu.	loan 15,12.
Cei mîntuiţi de Domnul Isus trebuie să se iubească unii pe alţii
cu o iubire „fierbinte, dintr-o inimă curată." Este o poruncă a
Domnului de a ne iubi unii pe alţii aşa cum ne-a iubit El. Dacă
ne preocupăm cu această dragoste a lui Hristos, ale cărei raze
pornesc de la crucea Golgotei spre noi atunci aceasta va lucra în
noi dragostea sfîntă. Cînd dragostea lui Hristos este motorul
inimilor noastre nu se poate ca să nu iubim pe fraţii noştrii.
Domnul Isus ne iubeşte pe toţi, indiferent de slăbiciunule, lipsu-
rile şi păcatele noastre. Dragostea Sa faţă de noi L-a trimis la
moarte. Nici apele văii morţii nu au putut îndepărta sau orpi
iubirea Lui. El însuşi S-a dat pentru noi. Domnul Isus este pen-
tru noi modelul desăvîrşit de urmat. Să nu ne iubim atunci unii
pe alţii cum ne-a iubit El? „Noi am cunoscut dragostea Lui prin
aceea că El şi-a dat viaţa pentru noi; şi noi deci trebuie să ne
dăm viaţa pentru fraţi." (1 loan 3.16). „Prea iubiţilor să ne
iubim unii pe alţi, căci dragostea este de la Dumnezeu. Şi oricine
iubeşte este născut din Dumnezeu şi cunoaşte pe Dumnezeu."
(1 loan 4.7). Adevărata dragoste este izvorul naturii dumneze-
ieşti, care se revarsă şi care îi umple pe ceî mîntuiţi. Ea se des-
copere în diferite feluri. Poate uneori trebuie să şi mustre, să
arate greşelile sau chiar trebuie să sancţioneze. Şi Domnul Isus
la fel procedeză cu cei care îi îmbracă cu iubirea Sa veşnică.
Oamenii zilelor din urmă se caracterizează după 2 Tim. 3.2 ca
fiind iubitori de sine. Dacă mai este în fiecare mîntuit această
tendinţă păcătoasă, avem nevoie de har deosebit ca să pricepem
dragostea Sa.
Dacă umblăm pe urmele Domnului Isus şi dacă ne lăsăm pă-
trunşi de Duhul Său cel bun, vom primi har să arătăm în mijlo-
cul unei lumi moartă în păcate, ce înseamnă dragostea lui Dum-
nezeu. Orice acţiune a dragostei este dirijată de sus, de la Dum-
nezeul şi Tatăl nostru.
111

11 APRILIE
Pe cine dă cu bucurie, îl iubeşte DUMNEZEU. Şi DUM-
NEZEU poate să vă umple cu orice har, pentruca avînd
totdeauna în toate lucrurile din destul, să prisosiţi în orice
faptă bună.	2. Cor. 9,7.8.
în Elveţia, la o întîlnire a misionarilor care lucrau în afara ţării,
un vorbitor amintea de un mare bogătaş, care an de an dona
pentru misiune o sumă însemnată de bani. Vorbitorul a încheiat
discursul cu următoarea frază: „Atîta timp cît mai există astfel
de bogătaşi, misionarii nu o să ducă lipsă."
Apoi s-a ridicat administratorul unui orfelinat şi a spus că el are
să spună o istorisire. „La fratele său a venit un om îmbrăcat
într-un costum mai uzat care a spus că vrea să doneze pentru
misiune o mică sumă de bani. Fratele 1-a întrebat din ce grupare
de credincioşi face parte. Dar omul a spus că suma nu e de la nici
o grupare ci e de la el personal. „Dar cine sînteţi dumneavoas-
tră?" a întrebat casierul, voind să completeze actele necesare.
„Eu sînt cioban a răspuns cel întrebat „şi suma pe care o dau
este salariul anual pe care-1 primesc de la stăpîn. Stăpînul a hotă-
rît să-mi dea de mîncare şi atunci am adus banii aici."
Vorbitorul a încheiat discursul cu cuvintele: „Atîta timp cît mai
există astfel de păstori nu va fi lipsă nici în orfelinate şi nici în
misiune."
Domnul Isus lucrează chiar şi prin cei care în aparenţă sînt fără
mare valoare, dar care şi-au pus inima şi punga la dispoziţia
Mîntuitorului. Domnul ne-a pus doar ca adminstratori peste ve-
niturile noastre. Suma nu-1 interesează pe El, ci dragostea şi
slobozenia cu care efectuăm această lucrare. Atft celor bogaţi cît
şi celor săraci care doresc să dea pentru lucrare le este dată
promisiunea: „Cine seamănă mult, mult va secera." (2 Cor.
9.6). Să fim atenţi că se are în vedere ce are omul, nu ceea ce nu
are.
112

12 APRILIE
Niciun ostaş nu se încurcă cu treburile vieţii, dacă vrea să
placă celui ce 1-a scris în oaste.	2. Tim. 2,4.
Odinioară eram robii Satanei deoarece făceam voia şi pofta lui.
Dar cînd prin dragostea şi lucrarea Duhului Său am venit la
pocăinţă, am fost smulşi din această putere a întunericului şi
strămutaţi de partea lui Dumnezeu. Noi sîntem acum prea iubi-
ţii, răscumpăraţi cu un preţ mare de Domnul. El vrea să ne
bucurăm de dragostea, harul şi binecuvîntările pe care ni le-a
dat. El vrea ca să fim luptători ai sfintei cauze a credinţei. în faţa
propăşirii Evangheliei, a creşterii credincioşilor, în lucrarea de
supunere cu fidelitate, stau mari şi mulţi împotrivitori. De aceea
este necesar să avem toată armătura lui Dumnezeu şi să ve-
ghem. Ce ar fi cu un mercenar (soldat plătit) dacă l-ar preocupa
cele de acasă şi toată ziua ar scrie scrisori? Dacă toţi ar face
astfel s-ar putea gîndi cineva la victorie? Cei 300 de ostaşi ai lui
Ghedeon care au băut din picioare apa, putînd să vegheze dacă
vine duşmanul, au fost apţi pentru luptă. Cei care s-au aplecat
jos ca să bea, să guste ceea ce este pămîntesc, NU au fost apţi
pentru luptă. Numai cei 300 de ostaşi au fost apţi să spargă
ulcioarele, să ia în mînă făcliile, să sune din trîmbiţă şi să cîştige
victoria. Noi toţi sîntem chemaţi să luptăm. Dar pentru această
luptă noi trebuie să fim pregătiţi, şi aceasta vrea să o facă Cuvîn-
tul lui Dumnezeu. Dacă mai ascultăm ce ne şopteşte duşmanul
cel viclean sau chiar mai facem unele lucrări de ale lui, atunci
NU sîntem vrednici luptători ai Domnului.
Toţi slujitorii lui Dumnezeu au fost mai întîi învăţaţi în şcoala lui
Dumnezeu. Cei care au înţeles mai bine ţinta şi însemnătatea
creşterii lor au devenit cei mai tari şi mai stăruitori în slujba lor
între oameni. Cei care au fost numai nişte scîntei aprinse de
oameni, nu au avut în ei nici adîncime, nici puterea de a stărui,
nici adevăr.
113

13 APRILIE
Şi aşa eraţi unii din voi! Dar aţi fost spălaţi, aţi fost soco-
tiţi neprihăniţi, în Numele DOMNULUI ISUS HRIS-
TOS, şi prin Duhul DUMNEZEULUI nostru.
1. Cor. 6,11.
Ce erau unii din credincioşii din Corint? în versetele 9 şi 10 se
enumera unele lucruri în care trăiau unii din ei odinioară. Nici
un om nu se poate sustrage de la cercetarea lui Dumnezeu. „Nu
este niciunul care să facă binele, nici unul măcar." (Rom. 3.12).
Dar credinciosul poate spune cu inima plină de mulţumire: „Dar
am fost spălat, am fost sfinţit, am fost socotit neprihănit în Nu-
mele Domnului Isus." Aceasta era şi partea corintenilor credin-
cioşi. Nu numai că cel credincios a fost spălat dar este şi sfînt
-aceasta înseamnă că este pus deoparte, el nu mai este din lume
şi a fost făcut părtaş de a sluji Marelui şi Veşnicului Dumnezeu.
Credinciosul este socotit şi neprihănit prin credinţă. Domnul
Isus a fost dat pentru nelegiuirea noastră pentru a ne curaţi de
toate păcatele şi din cauza neprihănirii care am primit-o prin
această jertfă am fost sfinţiţi. Am „fost socotiţi neprihăniţi în
Numele Domnului Hristos şi prin Duhul Dumnezeului nostru."
Dumnezeu spune celor care au crezut în Domnul Isus: „Şi nu-Mi
voi mai aduce aminte de păcatele lor, nici de fărădelegile lor."
(Evrei 10.17). Ce HAR minunat!
De ce oare le aminteşte apostolul Pavel la corinteni ceea ce au
fost odinioară? Vai, şi noi uităm adesea de unde am fost scoşi şi
ce lucrare a trebuit să facă Domnul Isus pentru noi. A privi la
dragostea Dumnului Isus este partea credinciosului. Amintirea
lucrării desăvîrşite de mîntuire şi marea dragoste a Domnului
nostru este motorul laudei şi mulţumirii în adunarea de adorare
ca şi tot timpul vieţii noastre.
A avea o cunoştinţă temeinică despre originea cerească a Adu-
nării lui Dumnezeu, înseamnă a avea cea mai bună apărare îm-
potriva învăţăturii stricate.
114

14 APRILIE
Voi toţi cei însetaţi, veniţi la ape, chiar şi cel ce n-are
bani! Veniţi şi cumpăraţi bucate, veniţi şi cumpăraţi vin şi
lapte, fără bani şi fără plată!	Isaia 55,1.
în lumea aceasta fiecare marfă are un preţ; dar nu acelaş lucru
este în ochii lui Dumnezeu. El socoteşte pe păcătosul care se
pocăieşte, neprihănit, fără plată din cauza harului, şi a răscum-
părării prin sîngele lui Isus Hristos. Prin har sîntem mîntuiţi,
prin credinţă, şi acesta este DARUL lui Dumnezeu.
Simion vrăjitorul, din Faptele Apostolilor, credea că darul Du-
hului Sfînt se poate cumpaăra cu aur. La fel şi Naaman, căpete-
nia oştirii împăratului Siriei care era lepros, a venit cu zece
talanţi de argint, 6000 de sicii de aur şi zece haine de schimb să
plătească pentru vindecarea lui, dar le-a adus degeaba. Fiind un
om de seamă credea că i se va face o ceremonie, dar proorocul
Elisei trimite numai un slujitor să-i spună să se scalde de şapte
ori în apa Iordanului şi atunci se va curaţi. Un astfel de leac aşa
de ieftin nu i-a fost pe plac lui Naaman.
La fel se poate întîmpla şi cu tine. Te străduieşti de timp înde-
lungat, printr-o umblare bună, prin rugăciune şi citirea Bibliei
să-L satisfaci pe Dumnezeu şi crezi că prin aceasta vei cîştiga
pacea. La fel a crezut şi Cain că poate satisface pe Dumnezeu cu
roadele pămîntului. Dumnezeu poate să ia ca răsplată a păcate-
lor NUMAI şi NUMAI măreţul sînge al Fiului Său Isus Hristos,
deoarece NUMAI unica Sa jertfă a fost sfîntă, curată şi dreaptă,
şi ea a satisfăcut pe deplin pe Dumnezeu. Numai sîngele Mielu-
lui dumnezeiesc putea să ierte păcatele şi să le îndepărteze.
Dacă tu negi, sau nu primeşti aceasta ca dar fără plată, vei pieri
în vecii vecilor. „Celui ce îi este sete, să vină, cine vrea să ia apa
vieţii fără plată." (Apoc. 22.17).
în NIMENI altul nu este mîntuire decît în Domnul Hristos.
115

15 APRILIE
DUMNEZEU stă împotriva celor mîndri, dar celor sme-
riţi le dă har.	1. Pet. 5,5.
Ce mare diferenţă între aceste două stări! Dumnezeu trebuie să
se împotrivească celor mîndri. Dacă omul îşi ocupă locul său,
atunci Dumnezeu nu găseşte nimic căruia trebuie să i se împo-
trivească. Orice obstacol de împotrivire a harului binecuvîntări-
lor este îndepărtat şi fluviul binefacerilor Lui poate să se reverse
în inima smerită. Poate să fie slăbiciune, sărăcie şi nimic atrăgă-
tor în inima respectivă, dar Dumnezeu poate să locuiască în
astfel de inimi şi aceasta e destul. Acolo unde este mîndrie,
aroganţă, îngîmfare, putem fi siguri că Dumnezeu nu este pre-
zent. Astei de om poate fi mîntuit dar el nu savurează adevărata
fericire de a locui Dumnezeu cu el. Cunoaştem noi această feri-
cire în viaţa noastră acum, în timpul marilor îngîmfări? „Căci
aşa vorbeşte Cel Prea înalt, a cărui locuinţă este veşnică şi al
cărui Nume este sfînt. Eu locuiesc în locuri înalte şi în sfinţenie,
dar sînt cu omul zdrobit şi smerit, ca să înviorez duhurile smerite
şi să îmbărbătez inimele zdorbite" (Isaia 57.15). „El ridică pe
sărac din ţarină şi înalţă pe cel lipsit din gunoi." (Ps. 113.7).
Toate iniţiativele de autoînalţare sînt o scîrbă înaintea lui Dum-
nezeu. El înjoseşte pe cei mîndri.
Domnul nostru să păzească pe toţi ai Lui în har de orice fel de
îngîmfări, mîndrie sau înălţare şi El să ne călăuzească pe calea
smereniei. în zilele noastre avem nevoie de a ne ruga pentru şi
mai multă smerenie şi supunere faţă de voia lui Dumnezeu ca nu
cumva să ne murdărim de mîndria lumii acesteia, care în zilele
noastre nu cunoaşte limite.
Diavolul lucrează asupra sărmanei noastre inimi, ca să facem
din slujba noastră şi din adevărul lui Dumnezeu, o pricină de
laudă pentru noi, aşa că gîndurile noastre se învârtesc mereu în
jurul nostru. Nu este de mirare atunci că Domnul nu se mai
slujeşte de noi; căci, cum poate El să se mai servească de aceia
care nu-I dau slava cuvenită? Să ne smerim adînc la picioarele
Lui, şi El ne va folosi în lucrarea Sa.
116

16 APRILIE
Prin urmare, a trebuit să Se asemene fraţilor Săi în toate
lucrurile, ca să poată fi, în ce priveşte legăturile cu DUM-
NEZEU, un mare preot milos şi, vrednic de încredere, ca
să facă ispăşire pentru păcatele norodului.      Evr. 2,17.
în ce priveşte legăturile cu Dumnezeu avem nevoie de un mare
Preot. Isus, Fiul lui Dumnezeu este acest Mare Preot al mărtu-
risirii noastre. El a venit de la Dumnezeu şi ne-a descoperit în
mod desăvîrşit pe Dumnezeu; şi dacă-L privim ca Marele nostru
Preot ajungem prin El la Dumnezeu. Pentru aceasta era nevoie
de o lucrare de ispăşire. După Levitic 16 în Israel marele preot a
mers în sfînta sfintelor în ziua cea mare a ispăşirii pentru păca-
tele poporului. Această lucrare trebuia să se facă an de an şi
marele preot trebuia să o facă în primul rînd pentru el, deoarece
el însuşi era un om păcătos şi pentru păcatele lui trebuia adusă o
jertfă. Cu totul altfel e cu credincioşii. Marele nostru Preot nu
este un om de pe pămînt. Numele Său de „Isus" ne spune despre
venirea lui pe pămînt, că El trebuia să se facă asemenea fraţilor.
Dar El era şi „Fiul lui Dumnezeu" - deci corespundea slavei şi
sfinţeniei cortului ceresc: sfînt, fără vină, fără cusur. Prin jertfa
Sa, El a adus ispăşirea păcatelor poporului Său. El a isprăvit
totul, toate cerinţele neprihănirii, sfinţeniei şi slavei lui Dumne-
zeu. Marele nostru Preot a fost milos faţă ne noi, care nu ne
puteam salva singuri, şi a adus El jertfa de ispăşire. Domnul a
fost credincios în a face voia lui Dumnezeu şi în a proslăvi pe
Tatăl. Ceea ce El a făcut este desăvîrşit şi are valabilitate veşni-
că; nu are nevoie de o repetare. Calea spre Dumnezeu ne este
deschisă: toţi care se apropie prin credinţă au intrare slobodă în
prezenţa lui Dumnezeu. Şi acest Dumnezeu este totodată şi Ta-
tăl lor prin Isus.
în Domnul Isus era puterea Duhului şi astfel se simţea mereu ca
Slujitorul lui Dumnezeu ridicat deasupra influienţei acelora cu
care avea de a face.
117

17 APRILIE
Dacă vine cineva la Mine, şi nu urăşte pe tatăl său, pe
mamă-sa, pe nevastă-sa pe copiii săi, pe fraţii săi, pe suro-
rile sale, ba chiar însăş viaţa sa, nu poate fi ucenicul Meu.
Luc. 14,26.
în aceast verset ne este prezentată o ură pentru cei mai apropi-
aţi, dar acesta nu în felul cum o găsim în această lume. Domnul
însuşi a fost supus părinţilor Săi, chiar dacă a trebuit să le spună,
ca fiu, la doisprezece ani: „Oare nu ştiaţi că trebuie să fiu în casa
Tatălui Meu?" Cuvîntul Său ne învaţă de nenumărate ori cum
trebuie să ne comportăm în familie şi cum în general să se com-
porte copiii faţă de părinţi. în cuvîntarea Sa de pe munte a dat
indicaţii clare şi precise pentru cei ce vor să-L urmeze şi tot ce
poate să-i despartă de El. Mulţimea nu s-a gîndit să îl urmeze,
dar pentru fiecare personal rămîne calea deschisă pentru a intra
în ucenicia Sa. Urmarea Domnului trebuie să fie o hotărîre fer-
mă şi neclintită. Apostolul Pavel a înţeles şi a transpus lucrul
acesta în practică, căci pentru el lumea era răstignită, Legăturile
naturale nu le dispreţuia, dar nu se lăsa încătuşat de ele.
Seminţia lui Levi ne dă mărturia în ce priveşte drepturile lui
Dumnezeu: „Levi a zis despre tatăl său şi despre mama sa: „Nu
i-am văzut!" Şi despre fraţii lui: „Nu vă cunosc!" Iar de copii n-a
vrut să mai ştie." Căci ei prăzesc Cuvîntul Tău, şi ţin legămîntul
Tău;" (Deut. 33.9).
Ura de care ne vorbeşte textul nostru de bază se referă la lucru-
rile rele, lumeşti, necredincioase, pe care poate le practică tatăl,
mama, copiii, sau soţia celui credincios De acestea nu trebuie să
ne lăsăm încătuşaţi cu niciun chip, chiar dacă trebuie să suferim
ocara.
Inimile noastre sînt pornite mereu să se depărteze de mărturia
lămurită a Cuvîntului. Sîntem gata să primim păreri fără să le
cercetăm în linişte la lumina mărturiilor lui Dumnezeu. Din
această princină nu se deosebeşte întunerecul de lumină.
118

18 APRILIE
DOMNUL să te mustre, Satano! DOMNUL! să te mus-
tre, El care a ales Ierusalimul.	Zah. 3,2.
Dumnezeu amintea de locuirea Sa în Ierusalim şi de comunita-
tea cu poporal Său. Dar.cum era posibil acest lucra? Dumnezeu
este sfînt, dar poporul nu era sfînt şi, mai mult, era sclav, iar
Ierusalimul era în mîinile duşmanilor lui Dumnezeu. Iosua »ma-
rele preot, reprezentantul poporului în faţa lui Dumnezeu, stă-
tea în faţa îngerului lui Dumnezeu. Satana stătea la dreapta lui
ca să-1 pîrască. El, domnul acestei lumi avea o vorbă de spus cu
privire la Iosua şi la tot Israelul. De altfel ţara Canaan ^moşte-
nirea poporului lui Dumnezeu, era în posesia satanei. în Luca
4.6 noi vedem cum satana vrea^ să-I dăruiască Domnului Isus
toate bogăţiile pămîntului. „Ţie îţi voi da toată stăpînirea şi sla-
va acestor împărăţii căci mie îmi este dată, şi o dau oricui
voiesc."
Prin păcat omul este despărţit de Dumnezeu şi a ajuns sub stă-
pînirea acestui duşman al lui Dumnezeu, încă de la naştere Toa-
te încercările de scăpare au eşuat. Sfîrşitul este moartea. Dar
Dumnezeu nu vrea moartea păcătosului ci vrea ca să primească
viaţa veşnică. Aşa vedem şi în versetul nostru de bază, că Dom-
nul intră în primul rînd şi ia cuvîntul pentru apărarea lui Iosua:
„Domnul să te mustre, satano." Satana trebuia să tacă, gura i-a
fost închisă. Isus Hristos 1-a învins pe cel puternic chiar pe cru-
cea de pe Golgota! Şi pentru tine ia cuvîntul ca să nu rămîi o
jertfă a satanei. Nu, Dumnezeu ar vrea să te salveze şi să te
aducă în comuniune cu El, în veşnica siguranţă. Dar este foarte
important cum te comporţi cu această dragoste a lui Dumnezeu:
o primeşti sau o respingi. Hotărîrea este o problemă a ta perso-
nală. Decide-te azi şi primeşte-L pe Domnul Isus Hristos ca
Mîntuitoral şi Salvatorul tău!
Pe pămînt există oameni care afirmă că totul se reduce numai la
pămînt, la ceea ce poţi apuca aici, că totul se reduce numai la
materie. în ziua judecăţii vor vedea contrariul, dar va fi prea
tîrziu.
119

19 APRILIE
Pomenirea celui neprihănit este binecuvântată.
Prov. 10,7.
Sîntem adeseori mişcaţi de acest cuvînt cînd stăm în faţa unui
mormînt, al unui copil al lui Dumnezeu. Ne întrebăm uneori
dacă acest verset se adevereşte pentru cel adormit. Răspunsul se
va da adesea după cum a avut umblarea. Pomenirea celor ador-
miţi în Domnul este binecuvântare şi îmbărătare. „Să ne aducem
aminte de sfîrşitul vieţii lor şi să le urmăm credinţa." (Evrei
13.7).
„Pomenirea celui neprihănit este binecuvântare." Cît de mult
putem să învăţăm. Am avut părinţi tari în credinţă? Atunci să nu
uităm ceea ce ei au arătat şi au făcut în umblarea lor - prin
puterea Domnului.
Să fim tot timpul cu ochii aţintiţi la Marele nostru Model care tot
timpul a umblat spre slava lui Dumnezeu. El L-a proslăvit în
chip desăvârşit. Este şi cerinţa inimi noastre de a deveni aseme-
nea Lui? El este Acela care ne vine în ajutor prin Duhul Sfînt ca
să ne facă asemenea chipului Său.
Dacă privim pe Moise ca persoană putem descifra două puncte
de vedere. Moise a fost şi sub disciplina morală a lui Dumnezeu
şi sub harul dumnezeesc. Disciplina morală a lui Dumnezeu a
oprit pe Moise să intre în ţara făgăduită. El a vorbit necugetat cu
buzele sale. Greşise şi nu a proslăvit pe Dumnezeu în faţa adu-
nării la apele Meriba. Faptul acesta să-1 cîntărim bine. Fireşte că
trebuie să vorbim cu foarte mare băgare de seamă de greşeala
unuia din slujitorii de frunte a lui Dumnezeu, dar această
greşeală a fost scrisă pentru învăţătura noastră şi să nu uităm că
deşi sîntem sub har sîntem sub cînnuirea morală a lui Dumne-
zeu. Faptul că iubirea lui Dumnezeu este partea noastră veşnică
şi neschimbată ar trebui să ne îndemne să dăm cea mai mare
atenţie cîrmuirii morale a lui Dumnezeu.
Este o mare bucurie cînd putem vedea că din mijlocul nostru au
plecat credincioşi care au lăsat în urma lor un bun exemplu, ei
au fost oameni care s-au supus de bună voie lui Dumnezeu. Noi
ce lăsăm în urma noastră?
120

20 APRILIE
înaintea Feţei Tale sînt bucurii nespuse, şi desfătări veş-
nice în dreapta Ta.	Ps. 16,11.
Gustînd marile bucurii care sînt înaintea lui Dumnezeu, Dom-
nul Isus a umblat pe acest pămînt ca Om desăvîrşit în dependen-
ţă de Dumnezeul şi Tatăl Său. Harul lui Dumnezeu ne-a adus
prin credinţa în El pe aceeaşi cale de fericire. Şi noi avem posi-
bilitatea prin Duhul Sfînt să avem comunitate cu Tatăl şi cu Fiul.
Noi putem spune ca David: „Paharul meu este plin de dă peste
el." Deşi lumea aceasta rămîne în continuare o vale a morţii, o
expresie a durerii şi un teritoriu al satanei, Duhul lui Dumnezeu
ne întinde o masă în faţa potrivnicilor noştri. Nimeni nu a fost
confruntat cu puterea răului şi a durerii lumii acesteia cum a fost
Domnul Isus. El a fost „Omul durerii şi al suferinţei" dar inima
Lui se odihnea totdeauna în pace pe deplin. Dacă noi prin cre-
dinţă şi dependenţă umblăm pe urmele lui Isus, atunci chiar
dacă trecem prin vreo durere voin putea spune: „Bucuraţi-vă
totdeauna în Domnul." (Fii. 4.4). în curînd va veni clipa cînd
vom fi pentru veci în prezenţa Domnului unde sînt bucuri nes-
puse şi desfătări veşnice. Atunci nu ne va stingheri nimeni. Dar
nu slava, care e legată de bucuriile şi persoana noastră o să ne
încleşteze inimile, ci însuşi Persoana Sa. Ea o să fie aceea care
ne mişcă la o laudă veşnică, la admiraţie şi adevărată închinare.
Şi această bucurie este veşnică. Atunci în jurul nostru vor fi pe
veci numai bucurii, durerile şi necazurile au luat sfîrşit pentru
totdeauna.
învăţăturile curate şi scumpe ale Sfintei Scripturi, laptele curat
al Cuvîntului Evangheliei despre harul lui Dumnezeu şi despre
slava lui Hristos au fost socotite neîndestulătoare, ca să atragă
adunări mari şi să le ţină grămadă. însă toţi adevăraţii slujitori ai
lui Hristos să ţină cu tărie la învăţătura jertfei Domnului Isus,
care pentru mulţi şi-a pierdut farmecul. Toţi care am înţeles voia
lui Dumnezeu să ridicăm şi mai sus stindardul pe care e scris
sfîntul Nume a Domnului Isus şi să-L adorăm tot mai mult.
121

21 APRILIE
ÎNSĂ EU SÎNT TOTDEUNA CU TINE       Ps. 73,23.
O femeie care de ani de zile iubea pe Domnul Hristos şi se ştia
iubită de El, dar care nu totdeauna a fost liniştită, a povestit
odată următoarele: „Cu cîteva zile în urmă am spus soţului meu
că dacă are treabă mai multă în oraş şi dacă nu vine nimeni pe la
mine să mă viziteze, atunci nu mai pot sta acasă. Simt nevoia să
fac o vizită. Trebuie să văd pe cineva în jurul meu şi să vorbesc,
căci singurătatea mă plictiseşte. Ce credeţi că a răspuns soţul
meu? Răspunsul mi-a dat mult de gîndit. „Draga mea, dacă
simţi că te plictiseşti singură şi simţi nevoia să vorbeşti cu cineva,
atunci ia Biblia deschide-o şi citeşte în ea. Atîta timp cît citeşti
vorbeşte Dumnezeu cu tine şi cine poate să vorbească ca El? Şi
dacă te simţi obosită de citire, închide cartea, pune-o deoparte şi
atunci vorbeşte tu cu Dumnezeu. Dacă faci cum ţi-am spus eu nu
te vei plictisi niciodată. Am urmat acest sfat şi am constatat că a
fost un sfat bun."
Stimate cititor al acestor rînduri, dacă te simţi într-o astfel de
situaţie, atunci urmează acest sfat. Vei observa că pentru o ini-
mă neliniştită nu există leac mai bun ca acest sfat. Asaf la fel a
fost tare preocupat cu necazurile sale şi atîta timp cît nu şi-a
ridicat privirea a văzut în jurul său numai rău. Aceasta a fost
pentru el o mare primejdie. Dar cînd şi-a ridicat privirea inima
lui s-a liniştit. El ştia pe cine are în cer şi ridicîndu-şi privirea a
putut vorbi cu Dumnezeu cum vorbeşte un copil cu tatăl său.
Aceasta face inima fericită.
Scriptura cuprinde TOT ce-i trebuie omului lui Dumnezeu,' ca
să-1 facă destoinic pentru orice lucrare bună. Şi ce e adevărat
pentru fiecare om al lui Dumnezeu este adevărat şi pentru Adu-
narea lui Dumnezeu în întregimea ei. Ce am face dacă am fi
lăsaţi în voia tradiţiilor şi învăţăturilor omeneşti? Ce încurcătură
ar fi!
122

22 APRILIE
După ce şi-a scos toate oile, merge înaintea lor; şi oile
merg după el, pentrucă îi cunosc glasul. Nu merg deloc
după un străin; ci fug de el, pentrucă nu cunosc glasul
străinilor.	loan 10,4-5.
Una din caracteristicile cele mai însemnate ale oilor este că merg
după păstor, dar nu numai că îl urmează ci şi ascultă de glasul lui
cel cunoscut. Tonul glasului păstorului e foarte cunoscut pentru
oi. Din pricina aceasta pe altul nu-1 urmează. Cînd aud glasul
străinului ele fug. Nu ne este permis să ne orpim şi să ascultăm
glasul străinului ci trebuie să ne îndepărtăm în grabă. Siguranţa
noastră constă în afitgi de această primejdie. Este un mare peri-
col a asculta glasul străinului. Să ne gîndim ce i s-a întîmplat
Evei.
Dacă noi urmăm Păstorul care ne conduce, atunci El ne adăpos-
teşte de orice primejdie. El însuşi se preocupă cu situaţile noas-
tre. Noi nu vedem calea de la început, dar îl vedem pe El. Noi cu
siguranţă putem să-L urmăm fără să ne interesăm de primejdiile
care ar putea să ne lovească pe calea aceasta. „Cine Mă urmează
pe Mine nu va umbla în întuneric, ci va avea lumina vieţii."
(loan 8.12).
Păstorul cel bun şi-a dat viaţa pentru turmă. Oare să-i lase la
voia întîmplării pe cei care i-a răscumpărat prin sîngele Său cel
scump? Sau îi va lăsa în stăpînirea unui străin? Noi putem să ne
bazăm în orice împrejurare pe El. Nu-i putere pe acest pămînt
care ar putea să ne fure din mîna Sa. Chiar dacă Satana încearcă
să ne cearnă, nimic nu ne poate leza. Si chiar dacă ar încerca cu
putere să ne smulgă din mîna Lui, puterea Tatălui este fără mar-
gini ca să ne apere. De aceea nimic nu ne poate despărţi de
dragostea şi harul Său.
Domnul Isus este UNICUL Păstor. Este şi al tău? Sau mai eşti
păstorit de oameni cu ideile lor?
123

23 APRILIE
El a purtat păcatele noastre în trupul Său!    1 Pet. 2,24.
Privirile noastre sînt atrase spre Domnul Isus care a fost judecat
ca Miel al lui Dumnezeu. Fără vărsare de sînge nu există mîntuire
- aceasta o demonstrează deja jertfele Vechiului Testament.
Trebuia ca moartea să intre în acţiune, deoarece ea este plata
păcatelor. Cît de importante sînt învăţăturile versetului de as-
tăzi. El ne arată că Domnul Isus a purtat toată povara păcatelor
pe cruce. El nu a purtat-o în Gheţimani, deşi acolo Satana i-a
prezentat în faţa ochilor groaza morţi. Cît de mult a dorit să-L
abată de la această lucrare.
Domnul Isus a trebuit să fie dat din pricina păcatelor noastre; El
a venit să ducă mulţi sfinţi la împărăţia slavei Sale, şi pentru
aceasta a trebuit să ducă povara păcatelor lor. Pe cruce a purtat
El păcatele noastre. „Hristos ne-a răscumpărat din blestemul
Legii făcîndu-se blestem pentru noi, fiindcă este scris: Blestemat
este oricine e atîrnat pe lemn." (Gal. 3.13). Tot în acelaşi timp
se poate spune despre Domnul Isus: „Cu cît mai mult sîngele lui
Hristos, care prin Duhul cel veşnic, S-a adus pe Sine însuşi jert-
fă fără pată lui Dumnezeu" (Evrei 9.14).
în tot timpul pribegiei Sale pe acest pămînt nu a făcut nici o
abatere şi în gura Sa nu s-a găsit vicleşug. Astfel a putut El
corespunde dreptăţii lui Dumnezeu de a fi o jertfă desăvîrşită în
curăţenie, fără cusur şi mulţumind cerinţele sfinte.
Noi putem să ne ridicăm ochii spre această lucrare desăvîrşită de
la cruce şi plini de credinţă putem spune: „Hristos de asemenea
a suferit odată pentru păcate, El Cel neprihănit pentru cei
nelegiuiţi ca să ne aducă la Dumnezeu." (1 Petru 3.18). Nu
avem cuvinte destule pentru a descrie această dragoste a Mîntu-
itorului nostru, dar inima noastră tresaltă de bucurie şi îl ado-
ră.
Slavă, Ţie, Doamne Isuse, căci ai făcut TOTUL în locul meu!
124

24 APRILIE
Cuvîntul care le-a fost propovăduit, nu le-a ajutat la ni-
mic, pentrucă n-a găsit credinţă la cei ce l-au auzit.
Evr. 4,2.
O ţară în care va curge lapte şi miere a fost promisă poporului de
către Dumnezeu. Ce ţel măreţ în comparaţie cu robia Egiptului.
Drumul ducea, după înţelepciunea lui Dumnezeu prin pustie.
Dar şi pustia a fost parcursă. Acum ţara le era în faţă şi Moise îi
îmbărbătează spunînd: „Suie-te, ia-o în stăpînire cum ţi-a spus
Domnul Dumnezeu." (Deut. 1.21). Aici s-a arătat ca şi în multe
cazuri anterioare necredinţa poporului. Norul de foc era o dova-
dă a prezenţei lui Dumnezeu în mijlocul lor, şi totuşi poporul,
nu a crezut. Au trimis oameni ca să iscodească ceea ce a promis
Dumnezeu (Deut. 1.22). Dumnezeu acceptă şi aceasta dar ur-
mările sînt tragice. Toţi cei care au ieşit din Egipt au trebuit să
moară în pustie afară de Iosua şi Caleb.
„Căci şi nouă ni s-a adus o veste bună" (Evrei 4.2) numai că ţelul
nostru este ceresc, mult mai preţios decît ţara pămîntească. Dar
fără credinţă este imposibil astăzi de a intra în odihna şi sfinţenia
Sa. Noi toţi am fost sclavi ai păcatului şi ai Satanei şi tu vei
rămînea mai departe în această stare dacă nu vei veni la Domnul
Isus cu povara ta. „Pe El Dumnezeu L-a rînduit să fie, prin
credinţa în sîngele Lui, o jertfă de ispăşire ca să-Şi arate nepri-
hănirea Lui." (Rom. 3.25). Crede ceea ce a spus Dumnezeu:
„Nu este nici un om neprihănit, nici unul măcar." (Rom.
3.10).
Crede în Domnul Isus care a spus: „Pe cel ce vine la Mine nu-1
voi izgoni afară." (loan 6.37). Nu te bizui nici pe creşterea ta
aleasă în familie de credincioşi şi nici pe mărturisirea ta religioa-
să. O mărturisire religioasă avea şi Israelul şi totuş nu i-a folosit
la nimic. VIAŢĂ din Dumnezeu trebuie să ai, viaţă veşnică prin
credinţa în Domnul Isus ca să poţi intra în odihna veşnică,
în nimic nu este viaţa veşnică decît în Domnul Isus.
125

25 APRILIE
Blîndeţea voastră să fie cunoscută de toţi oamenii. DOM-
NUL este aproape!	Fii. 4,5.
Crezi tu că oamenii care te înconjoară zi de zi în activităţile tale
cred despre tine că umblarea ta este cerească cînd te văd aşa de
strîngăreţ pentru lucrurile pămînteşti? Niciodată.
Dar dacă tu umbli în smerenie şi supunere, atunci lumea obser-
vă repede că inima nu este îndreptată spre ea şi lucrurile ei.
Blîndeţea şi smerenia sînt două vlăstare foarte rare şi ele cresc
pe mormîntul îngîmf arii. în toate aceste lucruri Domnul nostru a
fost un exemplu desăvîrşit. El a trăit o viaţă de totală atîrnare
faţă de Dumnezeu pe acest pămînt. El a fost smerenia desăvîrşi-
tă, cu toate suferinţele Lui. A fost pismuit, a suferit, nu s-a
împotrivit, El însuşi predîndu-se Celui ce judecă cu dreptate.
Domnul Hristos ne-a lăsat un exemplu, ca şi noi la rîndul nostru
să umblăm pe urmele Sale. Ce uşor ni se întîmplă nouă să cădem
şi prin aceasta să necinstim pe Domnul nostru. Ce absolută ne-
voie avem de aceste cuvinte de îndemnare: „Blîndeţea voastră
să fie cunoscută de toţi oamenii." Este destul de uşor să fi blînd
faţă de oamenii blînzi, dar cum reacţionezi dacă stai în faţa unui
tiran?
„Domnul este aproape" şi răspalata Sa vine cu El, pentru a răs-
plăti pe fiecare după lucrarea sa. Cei care aici nu-şi caută drep-
tul, îl vor găsi în ziua arătării Sale în slavă şi putere. De-am fi şi
noi în tot impui călătoriei ca Mefiboşet care la înşelătoria lui
Ţiba a vorbit cu împăratul David astfel: „Ce drept mai pot avea
eu şi ce am să cer eu împăratului?" Da, el nădăjduia în chip
desăvirşit în Domnul său.
Domnul să facă ca învăţăturile Lui scumpe să fie săpate de însuşi
Duhul Sfînt adînc pe tăbliţele inimilor noastre, pentruca felul
nostru de a fi să fie plăcut lui Dumnezeu, iar purtarea şi drumul
nostru prin lumea aceasta să ne fie călăuzite numai de El.
126

26 APRILIE
Ba încă, nici eu însumi nu mă mai judec pe mine.
1. Cor. 4,3.
Acest verset are temelia în legătura apostolului cu corintenii şi
prin aceasta are o însemnătate specială. Dar permiteţi-mi să fo-
losesc acest cuvînt pentru a arăta tendinţa unor credincioşi, a
unor copii ai lui Dumnezeu. Unii cred că atunci cînd vorbesc de
rău persoana lor proprie fac plăcere Domnului. Cine a isprăvit
cu el însuşi se bucură că nu mai trebuie să vorbească şi să se
gîndească la persoana sa. Un astfel de credincios vrea să priveas-
că numai la Hristos şi să arate în umblarea pe acest pămînt viaţa
şi caracterul Său.
Dacă am greşit cu ceva, atunci se înţelege că trebuie să mă ocup
cu mine, lăsînd să mă lumineze lumina lui Dumnezeu şi să mă
judec; dar nu aceasta este starea normală a unui credincios. Este
foarte rău cînd omul vorbeşte despre sine cu cuvinte rele, pentru
a apare în ochii altora cît e de smerit. Dacă înţelegem şi savurăm
starea noastră clară în faţa lui Dumnezeu atunci nu ne mai gîn-
dim la noi.
Dumnezeu nu ştie nimic mai mare decît pe Hristos şi este tot
timpul preocupat să ne ţintească privirea spre El; în Hristos
însuşi Dumnezeu are deplină desfătare din cauza frumuseţii şi
ascultării Sale. Este un har deosebit că lumina ne-a luminat încîţ
putem să recunoaştem şi să vedem prin această lumină slava lui
Dumnezeu şi prezenţa Domnului. Aceasta aduce cu sine o
serioasă responsabilitate. Domnul, pe care noi îl privim cu „faţa
descoperită" a trimis razele luminii Lui peste noi ca să luminăm
în această lume întunecată şi să reflectăm slava Lui. Dar cine e
preocupat numai cu sine însuşi nu mai poate face această lucrare
minunată. Rugăciunea mea este: „Dă putere ca fiecare inimă să
se îndrepte spre Tine şi fiecare să reflecteze slava Ta."
Avem încredere că Dumnezeul cel Viu va face prin Duhul Său
ca inima şi duhul cititorului creştin să se folosească de adevărul
Său de preţ şi să-1 pună în slujba Sa.
127

27 APRILIE
Gura celui neprihănit vesteşte înţelepciunea, şi limba lui
trîmbiţează dreptate. Legea DUMNEZEULUI său este
în inima lui.	Ps. 37,30.31.
Am citit odată despre un om din Orient care a tăiat pentru oas-
petele său un miel şi 1-a întrebat care parte din miel ar vrea să o
mănînce. Oaspetele a răspuns: „cea mai bună." Atunci au fost
servite inima si limba. A doua zi, cînd i-a fost pusă aceeaşi între-
bare, a rămas mirat cînd i s-a servit din nou inima şi limba. La
întrebarea sa, gazda i-a răspuns că acestea sînt părţile cele mai
bune dar şi cele mai rele. Deosebirea constă doar în direcţia în
care sînt folosite.
Această înţeleaptă concluzie cît şi răspunsul acesta sînt în con-
cordanţă cu Cuvîntul lui Dumnezeu. Limba noastră este un
translator foarte bun şi clar al gîndurilor şi simţurilor noastre.
De ceea ce este plină inima, despre aceea vorbeşte gura. Dacă
inima noastră este plină de frica de Dumnezeu şi dacă este
călăuzită de Duhul lui Sfînt, al adevărului, atunci nu o să spu-
nem decît adevărul şi din gura noastră nu o să iasă „nici un
cuvînt stricat". Cuvintele care ne vor ieşi din gură vor fi „pentru
zidire, după cum e nevoie, ca să dea har celor ce-1 aud." (Efes.
4.25.29). Numai astfel va fi proslăvit Hristos în noi. El să devină
tot mai mult subiectul inimilor noastre ca să putem cînta cu psal-
mistul: „Cuvinte pline de farmec îmi clocotesc în inimă şi zic:
lucrarea mea de laudă este pentru împăratul! Ca pana unui scrii-
tor iscusit să-mi fie limba." (Ps. 45.1).
De-ar da Domnul să ne lăsăm călăuziţi întotdeauna de Cuvîntul
Său şi atunci cînd vorbim să-L proslăvim pe El, iar atunci cînd
tăcem să fim ca Isus în faţa lui Pilat. Dacă nu poţi să-L proslă-
veşti în discuţiile tale atunci mai bine TACI. Dar niciodată să
nu-ţi fie ruşine ca să-L proslăveşti, pe Marie tău Mîntuitor.
Hristos este CREŞTINISMUL şi RELIGIA noastră.
128

28 APRILIE
Şi poporul a vorbit împotriva lui DUMNEZEU şi împo-
triva lui Moise: Pentruce ne-aţi scos din Egipt, ca să mu-
rim în pustie? Căci nu este nici pîine, nici apă, şi ni s-a
scîrbit sufletul de această hrană proastă.       Num. 21,5.
Patruzeci de ani a hrănit Dumnezeu poporul Său cu pîine
cerească. Dar întotdeauna, deşi întreg poporul a jurat să ţină
legămîntul (Exod 19.8), s-a arătat necredincios, neascultător şi
împotrivitor. Mana nu este numai o imagine a Cuvîntului scris
ca hrană pentru suflet, ci a însuşi Domnului Isus adevărata pîine
din cer care s-a făcut trup (loan 6.32 şi 1.14). Israeliţii n-au ştiut
acest lucru, dar Dumnezeu a ştiut şi de aceea îngîmfarea lor a
fost pedepsită cu moartea prin şerpi de foc. De fapt s-a văzut
clar că e judecata bine meritată a lui Dumnezeu şi cu toate insis-
tenţele lui Moise, şerpii nu au fost îndepăraţi. Cel Veşnic a găsit
o cale mult mai bună care corespunde caracterului Său. Unde
păcatul e pe cuhnile cele mai înalte, Dumnezeu are o cale de
har, dar numai pentru credinţă. Moise a trebuit să facă un şarpe
de aramă şi să-1 înalţe astfel ca oricine privea spre el să fie vin-
decat.
La fel cum în vechime poporul a lepădat mana, a lepădat şi
adevărata Pîine a vieţii din cer, pe Fiul lui Dumnezeu. Dar
mînia lui Dumnezeu va judeca aspru această respingere. Acum
harul sărbătoreşte triumful: Fiul Omului a fost înălţat pe o cruce
ca să dăruiască viaţa tuturor care cred în El. Ce trist este pentru
un credincios dacă în călătoria lui prin pustia acestei lumi nu
iubeşte mana cerească, dacă strîngerile laolaltă în Numele Dom-
nului Isus afară din tabără îi devin plictisitoare şi greoaie. De
aceea prea iubiţilor, să iubim cu toţii valoarea darului ceresc, să
nu-1 micşorăm cu niciun chip ca să nu cădem în aceeaşi greşeală
ca cei din trecut.
O ascultare depună este scutul cel mai bun împotriva uneltirilor
vrăjmaşului.
CALENDAR BIBLIC Bg. 5	129

29 APRILIE
Este ceasul să vă treziţi în sfîrşit din somn; căci acum mîn-
tuirea este mai aproape de noi decît atunci cînd am cre-
zut.	Rom. 13,11.
Lipsa Soarelui neprihănirii înseamnă noapte pentru întreaga
lume. Mai este încă noapte pentru lume cîtă vreme nu luminea-
ză acest Soare. Omul fără Dumnezeu merge drumul său pro-
priu, în noaptea păcatului. Dar pentru cel ce crede se luminează
de ziuă, a răsărit deja luceafărul dimineţii, pe cînd lumea zace
mai departe în întunerec. Deşi noaptea este foarte înaintată,
lumea zace într-un somn adînc. Sufletele veghetoare văd de pe
acum Luceafărul dimeneţii; în curînd se îmbracă haine de sărbă-
toare anunţînd venirea Domnului, adică răsăritul Soarelui drep-
tăţii. Inima vede în lumina zilei descoperirea slavei viitoare. In
calitate de credincioşi noi am isprăvit cu lucrurile întunericu-
lui.
Fiindcă noi avem „nădejdea aceasta" că „vom fi ca El, pentrucă
îl vom vedea aşa cum este" ne curăţim după cum El este curat"
de orice întinăciune a cărnii şi a duhului pentru a duce pînă la
capăt sfinţenia în frica lui Dumnezeu. Noaptea a înaintat mult
de tot, dar şi ziua cea mare s-a apropiat mult de tot. De-am
lumina cu lumina ce ne-a fost dată în această lume întunecată şi
cuprinsă de cel Rău. Să vestim cu toată seriozitatea Cuvîntul
Domnului, chiar dacă unii oameni nu vor să primească. Să nu ne
facem vinovaţi că nu le-am împărtăşit din marea bucurie în
Domnul şi Mîntuitorul nostru. Cunoscînd frica de Domnul să
căutăm să încredinţăm pe oameni despre marele har a lui Dum-
nezeu. (2 Cor. 5.11). Să nu obosim niciodată în această lucra-
re.
în vechime erau „cetăţi de scăpare." Acum singura SCĂPARE
este NUMAI în Domnul Isus. îndrepţi tu privirile celor pierduţi
spre acest Mare Mîntuitor? Nu da înapoi de la această lucrare"
binecuvântată şi sfîntă. Dacă ai pe inimă acest lucru El însuşi îţi
va oferi ocazii minunate ca să poţi arăta semenilor tăi mmtuirea
cea sfîntă.
130

30 APRILIE
Prin El, să aducem totdeuna lui DUMNEZEU o jertfă de
laudă, adică, rodul buzelor cari mărturisesc NUMELE
LUI.	Evr. 13,15.
Credincioşii sînt însărcinaţi să aducă jertfă de laudă Domnului.
Acest adevăr să nu-1 uităm niciodată. Marele nostru Preot duce
jertfele noastre de laudă şi mulţumire în faţa lui Dumnezeu. Cît
de mult ne îmbărbătează chiar acest verset: „Să aducem o jertfă
de laudă adică rodul buzelor care mărturisesc Numele Lui." Şi
aceasta cu atît mai mult cu cît ne este spus: „Astfel dar, fraţilor,
fiindcă prin sîngele lui Isus avem o intrare slobodă în locul Prea
Sfînt, pe calea cea nouă şi vie, pe care ne-a deschis-o El prin
perdeaua dinăuntru, adică trupul Său şi fiindcă avem un Mare
Preot pus peste casa lui Dumnezeu, să ne apropiem cu o inimă
curată, cu credinţă depună" (Evrei 10.19-22). Chiar dacă jertfe-
le noastre sînt uneori slabe, incomplete şi nedesăvîrşite, noi
avem un Mare Preot care are putere să deosebească binele de
rău. El ia aceste jertfe şi le prezintă lui Dumnezeu ca un miros
plăcut al Persoanei şi a lucrării Sale. Fiecare mişcare a inimii
către El, orice lucru cît de mărunt ar fi, fiecare dar făcut cu
bucurie, totul se înalţă spre Dumnezeu, dezbrăcat de orice slă-
biciune şi nedesăvîrşire, dar îmbrăcat cu chipul Celui care neîn-
cetat stă pentru noi în faţa lui Dumnezeu. Acestea ne amintesc
de placa de aur curat pe care Aaron trebuia să o poarte şi despre
care citim: „Ea să fie pe fruntea lui Aaron şi Aaron va purta
fărădelegile săvîrşite de copiii lui Israel cînd îşi aduc darurile lor
sfinte; ea va fi necurmat pe fruntea lui înaintea Domnului, pen-
tru ca ei să fie plăcuţi înaintea lui." (Exod 28.38).
De-am cerceta şi mai mult ţinuta noastră în viaţa de toate zile-
le.
Dumnezeu s-a descoperit prin Isus Hristos. La cruce adevărul şi
îndurarea s-au întilnit. Păcatul a fost dat la o parte prin sîngele
Lui. De aceea îmi plec capul şi nu pot face altceva decît să-I
mulţumesc.
131

MAI

1 MAI
Qnd veţi înălţa pe Fiul omului, atunci veţi cunoaşte că Eu
sînt, şi că nu fac nimic de la Mine însumi, ci vorbesc după
cum M-a învăţat Tatăl Meu.	loan 8,28.
Dumnezeu a prezentat poporului Său pe Fiul Său ca Mesia. El
s-a revelat ca Acela care prin Cuvîntul şi prin semnele pe care
le-a făcut a dovedit că este Mesia şi că nimeni, nici înaintea Lui,
nici după El nu a făcut lucrările pe care le-a făcut El. Dar iudeii
L-au lepădat şi ura lor către Dumnezeu a mers aşa de departe că
au răstignit pe Domnul Isus pe cruce. Ei n-au vrut să-L
recunoască ca pe Cel trimis de Dumnezeu, adică ca pe Mesia.
Pentru ei Cuvîntul Lui nu avea valoare. Odată le va părea rău de
ceea ce au făcut, dar atunci El nu L-i se va mai arăta ca
Mesia.
După ce ei îşi vor revărsa toată mînia vor recunoaşte că El a fost
şi că, cuvintele rostite către ei au fost cele spuse de Tatăl Său.
A doua oară găsim acest cuvînt: „înălţare" în loan 3.14-15 unde
vedem necesitatea înălţării Sale pe cruce pentru mîntuirea omu-
lui.
A treia oară citim acest cuvînt „înălţat" în loan 12. 32-33. „Şi
după ce voi fi înălţat de pe pămînt voi atrage la Mine pe toţi
oamenii". Vorbind astfel, arăta cu ce moarte avea să moară."
într-adevăr se poate vedea puterea mare care se arată de la
cruce. Răstignitul este Acela care îi atrage pe toţi la El, indife-
rent că sînt dintre iudei sau dintre neamuri. El este singurul
punct de atracţie. O suflete drag, dacă vrei să fi atras şi tu la
venirea Lui ca să-şi ia Mireasa, atunci trebuie să ai în tine mate-
vria necesară atragerii şi aceasta este CREDINŢA în El, căci tot
ce a suferit, a suferit şi pentru tine.
Omul trebuie să se înnoiască pînă în cele mai depărtate adîncuri
ale fiinţei sale morale, dacă vrea să fie un vas al dragostei dum-
nezeieşti. Toţi trebuie să stăm la pîndă împotriva iubirii de sine
care caută să ne înfăşoare.
133

2 MAI
FIŢI TREJI, ŞI VEGHEAŢI!	1. Pet.5,8.
Avem mare nevoie să fim treji. Să fim veghetori cu toată abne-
gaţia cu privire la toate lucrurile şi să judecăm tot ce izvorăşte
din firea pămîntească. Totodată trebuie să ne gîndim întotdeau-
na la adevărul că sîntem ÎN Isus. El să cuprindă inima noastră, şi
să fie conducătorul vieţii noastre în aşa fel ca tot caracterul vieţii
noastre să fie insuflat de aşteptarea venirii Sale. De aceea să
păstrăm un cuget curat şi să judecăm tot ceea ce împiedecă în
noi lucrarea credinţei, tot ceea ce ne opreşte de la predarea
definitivă pentru Domnul, ceea ce caută să ne împiedece de la
citirea Cuvîntului, de la rugăciune, şi de la ceea ce nu facem
dintr-un cuget curat în prezenţa Domnului.
Este pentru binele nostru dacă ocolim toate lucrurile şi antura-
jele pentru care nu putem să-I mulţumim lui Dumnezeu sau care
pun în umbră în gîndurile noastre despre Dumnezeu, Hristos,
venirea Sa, tronul de judecată, etc... Să ne cercetăm pentru a
nu merge nici odată undeva unde nu putem avea pe Dumnezeu
lîngă noi, sau să fim găsiţi undeva unde nu-I putem sluji aşa cum
ne cere Cuvîntul Său. Noi avem de umblat zi de zi cu un cuget
curat prin pustia acestei lumi. Dacă aici pe pămînt trecem prin
pustia plină de încercări, avem totuşi o mare bucurie care constă
în „părtăşia noastră cu Tatăl şi cu Fiul Său, Isus Hristos."
Dacă această dragoste conduce inimile noastre şi această părtă-
şie este arătată în viaţa noastră în chip practic, atunci vom fi
feriţi de mii şi mii de capcane, ne vom bucura de o pace care
întrece orice gîndire şi vom fi plini de nădejdea fericită a apro-
pierii venirii Domnului Isus.
Să nu judecăm niciodată pînă nu avem destule dovezi şi martori.
Nepăzirea acestei reguli are urmări rele totdeauna. N-ar trebui
să facem niciodată o judecată decît pe spusele a doi sau trei
martori. Oricîtă încredere ne-ar insufla un martor el nu poate fi
o temelie îndestulătoare pentru rostirea unei judecăţi. Ar fi bine
ca regula aceasta să fie aplicată de fiecare creştin şi de Adunarea
lui Dumnezeu.
134

3 MAI
Prin credinţă au trecut ei marea Roşie ca pe uscat, pe cînd
Egiptenii, cari au încercat s-o treacă, au fost înghiţiţi.
Evr. 11,29.
Aceeaşi mare prin care au trecut israeliţii ca pe uscat, a fost
pentru egipteni o capcană în care şi-au găsit moartea. Aşa este şi
cu moartea Domnului Isus Hristos şi cu învierea Sa. Ele sînt
dovezi, pe deoparte că judecata tuturor celor credincioşi a luat
sfîrşit şi pe de altă parte că judecata rămîne peste această lume.
Hristos cel înviat este chezaşul tuturor credincioşilor înaintea lui
Dumnezeu, dar va fi tot odată judecător pentru toţi cei care în
această vreme a harului nu au crezut în El. Şi cîţi nu sînt ascunşi
în această mare de aşa numiţi creştini care au auzit de lucrarea
lui Hristos (de moartea şi învierea Lui) dar care nu au trăit nici
pocăinţa şi nici întoarcerea adevărată la Dumnezeu. O simplă
alipire de unele orînduieli creştine NU are valoare înaintea lui
Dumnezeu. Trebue să primeşti prin credinţă sinceră pe Domnul
Isus Hristos, Fiul lui Dumnezeu. Numai aşa poţi fi împăcat cu
Dumnezeu şi astfel să ai viaţa veşnică. Ce puţin se gîndesc
oamenii la lucrul acesta, mergînd cu paşi repezi spre o judecată
inevitabilă, deoarece nu numai că au păcătuit, dar trec cu atîta
indiferenţă peste dragostea Domnului Isus pe care a arătat-o pe
cruce.
Dumnezeu crează omului posibilitatea de a fi mîntuit. în Cuvîn-
tul Său citim: „Cine VREA poate să vină să ia apă fără plată."
De-ar asculta cît mai mulţi glasul harului de azi pentru a se hotă-
rî şi pentru a păşi pe calea mîntuirii.
în sec. al treilea, Ciprian, arhiepiscop al Cartaginei îi scria prie-
tenului său Donatus: „Lumea aceasta este rea, neînchipuit de
rea! Dar în mijlocul ei am descoperit nişte oameni liniştiţi şi
sfinţi, care au aflat un mare secret. Ei sînt stăpîni pe sufletele
lor. Ei sînt creştini." Eşti şi tu un astfel de creştin?
135

4 MAI
Poporul se risipea şi o strîngea, mana, o măcina la rîşniţă,
sau o pisa într-o piuă; o fierbea în oală, şi făcea turte din
ea, şi gustul ei era ca al unei turte cu untdelemn.
Num. 11,8.
Zi de zi, în afară de sabat, israeliţii culegeau mana. Ei nu duceau
lipsă de nimic. Aproape doi ani Dumnezeu i-a ocrotit şi le-a dat
tot ce le trebuia, dar totuşi ei plîngeau şi pofteau din nou după
carne. „Nu mai este nimic" au spus ei, „ochii noştri nu văd decît
mana aceasta." (vers. 6). Mana cu însuşirile şi gustul ei nu le mai
satisfăcea dorinţele. De aceea s-au apucat s-o transforme.
Această transformare care se făcea prin măcinare, pisare, fier-
bere sau prin prăjire, se făcea pentru a da hranei alt gust.
Cînd şi-a pierdut gustul ei de turtă cu miere cum a dat-o Dum-
nezeu, mana prelucrată a primit gust de turtă cu untdelemn, dar
totodată prin încălzire a pierdut vitaminele pe care le conţinea
ceea ce deschidea drum anumitor boli deoarece alimentul nu
mai avea valoarea nutritivă dinainte.
Nu se întîmplă la fel şi în zilele noastre în ce priveşte Cuvîntul lui
Dumnezeu? Cîte gînduri şi idei omeneşti abat azi de la calea cea
dreaptă şi sigură a Cuvîntului Sfînt! Chiar şi scindările (grupări-
le) cele multe care se găsesc între copiii lui Dumnezeu nu sînt
oare o mărturie în plus pentru acest lucru? Oare aceste „avita-
minoze" prin care multe adevăruri nu se cunosc sau nu se aplică
în practică nu sînt la fel ca şi cele din poporul Israel?
Dumnezeu să ne ajute să păstrăm Sfîntul Cuvînt aşa cum ni 1-a
dat El! Să veghem şi să nu ne facem răspunzători de călcarea
Cuvîntului lui Dumnezeu aşa cum au făcut israeliţii. Dumnezeu
se poartă cu noi ca şi cu nişte fii „căci Dumnezeu educă (pedep-
seşte) pe cine-1 iubeşte şi bate cu nuiaua pe orice fiu pe care-1
primeşte. Suferiţi educarea (sau creşterea): Dumnezeu se poartă
cu voi ca şi cu nişte fii. Căci, care este fiul pe care nu-1 educă
tatăl?" (Evrei 12.6-7).
136

5 MAI
Nu iubiţi lumea, nici lucrurile din lume. Dacă iubeşte ci-
neva lumea, dragostea Tatălui nu este în El.
I.loan2,15.
Cred că toţi ştim pilda fiului risipitor dela Luca 15. Acolo găsim
un chip minunat a iubirii lui Dumnezeu faţă de noi şi a felului
cum El se îngrijeşte de păcătoşi, cum îi caută ca să se întîlnească
cu ei. Pentru fiul totul este gata.
Pentru el a luat sfîrşit vremea cînd era în zdrenţe, s-a pus capăt
foametei. Partea lui sînt acum cea mai bună haină din casă,
inelul -pecetea tatălui, încălţămintea în picioare şi dragostea ta-
tălui. Putem să ne închipuim acum starea fiului.
Să ne imaginăm că în aceste momente de mare bucurie, ar veni
un sol de la stăpînul unde fiul a fost păzitor al porcilor şi ar
spune: „Iată că vin cu paşi uriaşi după tine, deoarece stăpînul
meu m-a trimis să-ţi spun că-i pare foarte rău de purtarea lui
aspră faţă de tine şi te roagă să vii înapoi unde vei ocupa locul de
frunte între slujitori. Vino te rog înapoi!" Sau să ne imaginăm că
unul din prietenii cu care a risipit banii îl va chema la o viaţă
destrăbălată, dar de data aceasta pe cheltuiala prietenului.
Ce credeţi că va face fiul? Va accepta sau îi va da pe uşă afa-
ră?
Cum ne comportăm noi faţă de căpetenia acestei lumi care vrea
din nou să ne hrănească cu roşcovele ei? Oare mai suspinăm şi
noi, după ce am fost răscumpăraţi prin scumpul sînge a lui Hri-
stos, după „oalele de carne ale egiptenilor"? Ce trist şi ruşinos ar
fi acest lucru!
Să nu facem cum a făcut Dima care din „dragoste pentru lumea
aceasta" şi-a părăsit slujba.
Ceea ce numesc oamenii religie se îmbracă în zilele noastre cu
farmecele cele mai puternice. Aruncînd grosolăniile Evului Me-
diu, ea cheamă în ajutorul ei mijloacele unui gust ales, ale unui
veac cu o cultură înaintată. Aceasta nu este altceva decît religia
lumii.
137

6 MAI
Iată că voi face să vă ploaie pîine din ceruri. Poporul va
ieşi afară, şi va strînge, cît îi trebuie pentru fiecare zi,.. .Şi
casa lui Israel a numit hrana aceasta „mana". Ea semăna
cu bobul de coriandru; era albă, şi avea un gust de turtă
cu miere.	Exod. 16,4.31.
Dumnezeu a salvat pe poporul Israel din robia egipteană. Sîn-
gele mielului i-a salvat de judecată. Dar foarte repede după tre-
cerea prin Marea Roşie în ale cărei valuri şi-au găsit sfîrşitul
duşmanii, se arată nemulţumirea lor în gîndul la oalele cu carne
din Egipt. Dar Dumnezeu a purtat poporul cu deplină răbdare,
dîndu-i pentru întreaga călătorie pîine şi carne. Din ceruri a
lăsat să plouă pîine. Israeliţii nu au cunoscut-o şi s-au întrebat
unii pe alţii: „Man hu?" care se traduce: „Ce este aceasta?"
Vitaminele necesare corpului omenesc pentru creştere şi dezvol-
tare, sînt cunoscute de Dumnezeu mai bine decît ar putea cu-
noaşte cel mai iscusit om. Şi credeţi că nu conţinea mana aceasta
vitaminele necesare vieţii?
La fel a făcut Dumnezeu cu toţi cei pe care ne-a scăpat din robia
satanei, prin sîngele Domnului Isus: ne-a dat pentru călătoria
prin pustie, pîinea cerească, CUVÎNTUL SÂU. Gustul pîinii
cereşti pentru Israel era ca turta cu miere. Ieremia a spus: „Cînd
am primit cuvintele Tale şi le-am înghiţit; cuvintele Tale au fost
bucuria şi veselia inimii mele." (Ier. 15.16). Apostolul Petru îi
îndeamnă pe credincioşi în i Petru 2.2: „şi ca nişte prunci născuţi
de curînd să doriţi laptele duhovnicesc şi curat" (adică Cuvîntul
lui Dumnezeu). Pîinea vieţii este Domnul Isus şi El cere ca noi
să-L iubim, să ne hrănim cu El şi să ne bucurăm de dragostea
Lui. întradevăr Cuvîntul Său este un mărgăritar de mare preţ pe
calea prin pustie. De-ar rămîne Cuvîntul Său în inimile noastre
tot timpul la loc de frunte.
Binecuvîntarea stă în legătură cu ASCULTAREA, blestemul în
legătură cu neascultarea.
138

7 MAI
Toate marginile pămîntului îşi vor aduce aminte şi se vor
întoarce la DOMNUL.	Ps. 22,27.
Ce binecuvîntate şi măreţe sînt consecinţele lucrării Domnului
Hristos. Harul lui Dumnezeu s-a descoperit în El pe deplin pen-
tru a mîntui pe toţi oamenii care cred în El. Prima dată este
Adunarea lui Dumnezeu „care a cîştigat-o cu însuşi sîngele Său"
(Fapte 20.28). „Hristos a iubit Adunarea şi S-a dat pe Sine pen-
tru ea." Este mireasa Mielului şi prin caracterul ei sînt iniţiate
cele mai strînse legături cu El şi aceasta pentru vecii vecilor. Dar
şi poporul Israel care a rupt legămîntul dintîi va putea găsi în
sîngele „noului legămînt" har şi iertare. Abia atunci va ocupa
locul binecuvîntărilor seminţei lui Abraham pe acest pămînt.
Dar împărăţia de o mie de ani nu se va rezuma numai la poporul
Israel, ci Domnul se va întoarce către toate popoarele. „Toate
marginile pămîntului îşi vor aduce aminte şi se vor întoarce la
Domnul, toate familiile neamurilor se vor închina înaintea Ta."
(vers. 27).
Ce minunat va fi cînd toate marginile pămîntului îl vor cunoaşte
şi îl vor slăvi, aici unde odinioară a fost lepădat. El va birui şi va
stăpîni: „Toţi cei puternici de pe pămînt vor mînca şi se vor
închina şi ei; înaintea Lui se vor pleca toţi cei ce se pogoară în
ţarină, cei ce nu pot să-şi păstreze viaţa" (vers. 29). Toţi îl vor
slăvi şi îl vor recunoaşte „căci Domnul este împăratul" şi El a
făcut toate aceste lucruri.
„Dar după ce îşi va da viaţa ca jertfă pentru păcat va vedea o
sămînţă de urmaşi, va trăi multe zile şi lucrarea Domnului va
propăşi în mîinile Lui, va vedea rodul muncii sufletului Lui şi se
va înviora. Prin cunoştinţa Lui, Robul Meu cel neprihănit va
pune pe mulţi oameni într-o stare după voia lui Dumnezeu şi va
lua asupra Lui povara nelegiuirilor lor. De aceea îi voi da partea
Lui la un loc cu cei mari şi va împărţi prada cu cei puternici."
(Isaia 53.10-12)
139

8 MAI
Au aprins un foc în mijlocul curţii şi au şezut jos. Petru s-a
aşezat în mijlocul lor.	Luc. 22,55.
Petru şedea în mijlocul duşmanilor Domnului Isus şi se încălzea
la focul pe care l-au aprins ei. Această istorisire este scrisă pen-
tru avertizarea noastră. Domnul Hristos îl roagă pe Tatăl: „Nu
Te rog să-i iei din lume, ci să-i păzeşti de cel rău." (loan 17.15).
în Psalmul 145.20 noi citim: „Domnul păzeşte pe toţi cei ce-L
iubesc."
Pentru aceasta e nevoie să fim în prezenţa lui Dumnezeu şi să
umblăm în dragostea Lui. Noi sîntem mereu în atingere cu oa-
menii din lume, fie la serviciul nostru, fie în casă sau în altă
parte, şi este foarte important decă în relaţiile cu ei ne deosebim
printr-un caracter înalt şi sfînt.
Dacă, de exemplu sîntem invitaţi într-o familie la masă, atunci
plecăm capul ca să mulţumim Domnului pentru darurile primite
de la El? Putem să-I mulţumim oriunde şi pentru orice ne-a dat
El? Ce trist dacă acest lucru nu se face din cauza fricii sau a
ruşinii faţă de oameni.
Avem o nevoie imperioasă să ne îmbărbătăm, să ne înştiinţăm
despre feluritele primejdii care se nasc din viclenia şi lucrarea
satanei şi care se arată mai ales în ultima vreme. De-am fi tot
timpul în rugăciune cu psalmistul care se roagă stăruitor: „Aba-
te-mi ochii de la vederea lucrurilor deşerte, înviorează-mă în
calea Ta!" (Psalm 119 37).
Să ocolim casele şi căminele vecinilor noştri unde Numele Dom-
nului Isus nu este slăvit. Chiar şi cei mai apropiaţi cunoscuţi ai
noştrii pot să ne aducă primejdii pentru noi şi copiii noştrii, cînd
cei cu care ne întîlnim nu cunosc frica de Domnul. Este mai bine
singuratic dar în comuniune cu Domnul, decît să fim prieteni cu
lumea.
Cu cît legătura mea cu Tatăl va fi mai adîncă, cu atît voi şti mai
bine ce este lumea. Acesta este felul lui Dumnezeu de a învăţa.
Cu cît vă veţi bucura de dragostea Tatălui, cu atît vă veţi depărta
de lume.
140

9 MAI
Ai puţină putere.	Apoc. 3,8.
Trăsătura aceasta „puţină putere" era unul din semnele de recu-
noaştere care se găsea în adunarea din Filadelfia. Această puţi-
nă putere stătea în totală contradicţie cu ceea ce se găsea în
adunarea din Laodicea. în Laodicea găsim laude ale firii pămîn-
teşti: fiecare se credea puternic în sinea lui. Ce stare tristăl
în Filadelfia găsim trăsături care plac lui Dumnezeu şi care de-
osebesc rămăşiţa credincioasă a creştinilor, în timpul de azi al
decăderii de la adevărata credinţă. (Iuda 3).
Dacă avem cunoştinţa că avem „puţină putere" aceasta nu este o
scuză ca să trăim în indiferenţa şi lîncezeala zilelor noastre.
Această „puţină putere" este tot o judecată a lui Dumnezeu
pentru că nu am rămas statornici. Cei credincioşi cu adevărat
ştiu că au puţină putere dar aceasta îi face dependenţi de Dom-
nul şi Cuvîntul Său. Dacă există o astfel de gîndire în adunare,
starea este bună.
Faţă de dezbinările care sînt în creştinism şi faţă de cultul per-
sonalităţii care a cuprins pe mulţi creştini noi ne manifestăm
tristeţea, dar vrem să stăm în starea filadelfiană ţinîndu-ne stnns
de ceea ce a fost la început şi nu vrem cu niciun chip să înfru-
museţăm strîngerile noastre laolaltă aşa cum ar fi gata firea pă-
mîntească să ne dicteze. Fiecare personalitate şi independenţă
este în contradicţie cu ceea ce Domnul a găsit în Filadelfia. Se
poate întîmpla ca cei care vor să meargă pe cale cu seriozitate în
supunere şi smerenie după Cuvîntul lui Dumnezeu, să fie numiţi
de ceilalţi că sînt mîndri şi că vor să se înalţe mai presus, dar este
foarte important dacă Dumnezeu nu găseşte aceste păcate în
viaţa lor. (1 Petru 4.12-16). Şi lui Ghedeon i-a fost spus: „Du-te
cu puterea aceasta pe care o ai" De aceea şi noi să mergem calea
după Scriptură în cunoştinţa că nu putem nimic, dar Domnul
poate totul. A păstra Cuvîntul răbdării Sale şi Numele Său să fie
dorinţa inimii noastre. El vine în curînd.
141

10 MAI
Moise a zis lui DUMNEZEU: Cine sînt eu, ca să mă duc
la Faraon, şi să scot din Egipt pe copiii lui Israel?
Exod. 3,11.
Dumnezeu a hotărît să scoată poporul Său din Egipt. Acum,
după ce 1-a pregătit pe Moise 40 de ani în pustie, îi încredinţează
lui această lucrare. Moise nu a mai avut nici o încredere în per-
soana sa. în urmă cu 40 de ani, cînd nu a avut nici o însărcinare
din partea lui Dumnezeu s-a bizuit pe propria lui putere şi a fost
biruit; fraţii săi nu l-au înţeles, a fost numit tîlhar şi a trebuit să
fugă. Dumnezeu 1-a luat în şcoala Sa şi după 40 de ani de creş-
tere ca păstor în pustie, Dumnezeu a putut să-i arate că fiu mai
are voinţă proprie şi că poate fi folosit ca o unealtă în mîna Sa.
Dar cînd Dumnezeu îl însărcinează cu o lucrare, Moise vede
numai lipsa lui de putere şi trece cu vederea că harul Celui Atot-
puternic poate totul. Dumnezeu îi vine în ajutor. Devotamentul
pentru Dumnezeu este temelia pentru orice cale binecuvântată.
Moise a ales mai bine ocara lui Hristos decît bogăţiile Egiptului
şi mai bine a suferit cu poporul lui Dumnezeu decît să se bucure
de plăcerile de o clipă ale păcatului. Dar atunci încă nu ştia că
Nomul în sinea lui nu este vrednic de nimic, că nu este capabil să
facă o lucrare aşa cum vrea Dumnezeu. Să învăţăm şi din viaţa
lui Moise că puterea, înţelepciunea şi lumina vin de la Domnul
nostru şi numai de la El. Abia atunci vom începe să facem expe-
rienţe preţioase şi vom fi păziţi de înfrîngeri ruşinoase. Abia
atunci vom putea gusta din izvorul nesecat de bucurii, de mîngî-
iere, de putere, de har şi dragoste. Atunci putem birui cînd alţii
nu ne înţeleg, dacă alţii nu ne iubesc noi să-i putem iubi, iar dacă
unii nu înţeleg adevărul noi vom avea putere să le destăinuim
adevărul Domnului şi al Adunării Sale.
Cine păşeşte în public ca să slujească lui Dumnezeu are nevoie
mai întîi să trăiască un timp SINGUR cu Dumnezeu. Trebuie să
treacă printr-o şcoală bogată în experienţe, altfel va fi numai un
om de vorbe.
142

11 MAI
Cei doi ucenici l-au auzit rostind aceste vorbe, şi au mers
după Isus. Isus S-a întors; şi cînd i-a văzut că merg după
El, le-a zis: Ce căutaţi?	loan 1,37.38.
Erau doi ucenici a lui loan Botezătorul care, impresionaţi de
cuvintele rostite de învăţătorul lor: „Iată Mielul lui Dumnezeu"
L-au urmat pe Isus. Pe cînd ei se apropiau de Domnul, El îi
întreabă: „Ce căutaţi?" Ei au răspuns: „Rabi unde locuieşti?"
Inimile lor au fost cucerite şi de atunci numai comuniunea cu El,
şederea în apropierea Lui a putut să le dea pace. „Veniţi de.
vedeţi" le-a zis Domnul, plin de bucurie. Şi ei au venit şi au
văzut unde şedea şi din ziua aceea au rămas cu El.
Stimate cititor, tu ce cauţi?
Vrei să fii şi tu acolo unde locuieşte Isus? Atunci, vino şi vezi!
Acum El este sus, la dreapta Tatălui, încununat cu cinste şi sla-
vă. De aceea Cuvîntul ne spune: „să umblaţi (să căutaţi cu înflă-
cărare) după lucrurile de sus, unde Hristos sade la dreapta lui
Dumnezeu." (Col. 3.1). Dar El poate fi găsit şi acolo unde doi
sau trei sînt adunaţi pentru Numele Său. El poate fi găsit în orice
om a cărui inimă bate pentru El: la cei ce vorbesc de El, la cei ce
au bucuria lor ÎN EL. Locul reşedinţei Sale era ascuns pentru
lume. La fel şi astăzi acest loc este ascuns pentru lume, dar ai Săi
îl ştiu, îl cunosc şi vorbesc de el. Aşa cum El era atunci centrul şi
locul tuturor inimilor creştine, tot la fel vrea să fie şi astăzi. El îi
cheamă pe toţi cu acelaşi glas: „Veniţi şi vedeţi." în curînd însă,
vor răsuna iarăşi aceste cuvinte dar în alt sens. El va chema pe
toţi răscumpăraţii Săi în casa Tatălui şi atunci ei vor vedea veş-
nica Lui slavă, acolo unde locuieşte El, din veşnicie în veşnicie.
Suflete drag, nu vrei şi tu să-ţi ocupi locul tău în casa Tatălui?
Gîndeşte-te şi alege chiar acum.
„Pocăiţi-vă dar şi întoarceţi-vă la Dumnezeu, pentru ca să vi se
şteargă păcatele." (F. Ap. 3 19).
143

12 MAI
Dacă voeşte cineva să vină după Mine;	să Mă
urmeze.	Luc. 9,23.
Un ghid al alpiniştilor a spus: „Dacă vrei să cucereşti Alpii tre-
buie să respecţi următoarele: Mai întîi de toate ia-ţi un ghid
experimentat, după aceea lasă-te călăuzit în toate de el fără nici
o reţinere şi procedează întocmai cum îţi spune el. Calcă pe
urmele lui, opreşte-te atunci cînd se opreşte el, porneşte cînd
ghidul este în faţa ta."
Oare nu este acesta un sfat bun pentru toţi care vor să cucereas-
că ţara slavei? Sînt multe terenuri alunecoase şi multe prăpăstii
pe această cale, dar conducătorul nostru este Domnul Isus şi El
cunoaşte toate aceste primejdii, care caută să ne doboare. El
însuşi poate să ne păzească de orice cădere. Dacă noi îl urmăm
pas cu pas, atunci putem fi în siguranţă pe calea aceasta, care
duce în ţara slavei promisă de Domnul, tuturor celor care îl
urmează.
Multe din catastrofele din munţi se întîmplă din cauză că excur-
sioniştii nu merg după ghid, nu respectă întocmai instrucţiunile
sau nu ascultă sfatul lui vroind să cucerească muntele după bu-
nul lor plac. Oare nu tot la fel se întîmplă şi pe calea credinţei?
Dacă nu-L urmezi pe Domnul Isus şi dacă nu calci pe urmele
Lui, atunci nu poţi să ţi pas cu El şi rămîi pe drum.
Scumpul meu cititor, ai tu „ghidul" pentru această cale care e
atît de primejdioasă? Există numai un SINGUR „ghid" care
poate să te ducă pe culmile cereşti şi acesta este Domnul Isus
Hristos. El cunoaşte bine calea, căci El a venit din slava cerului
pe acest pămînt şi de aici, de jos după lucrarea de pe Golgota,
S-a înălţat iarăşi în cer. Acestui „ghid" poţi să te predai fără nici
o reţinere, căci El te conduce cu siguranţă la ţintă. Pentru ace-
asta trebuie să-1 urmezi. Porneşte chiar acum pe Calea vieţii.
Fiecare om trebuie să aleagă între cele două căi: calea omului şi
calea lui Dumnezeu. Prima este a eforturilor disperate pentru
mîntuire, a doua este a iertării prin credinţă. Pe care din ele vrei
să mergi?
144

13 MAI
DOAMNE, Tu toate le ştii; ştii că Te iubesc.
loan 21,17.
înaintea căderii lui, Petru a vorbit foarte sigur despre el către
Domnul: „Doamne cu Tine.sînt gata să merg chiar şi în temniţă
şi la moarte." (Luca 22.33). Dar acum, după căderea sa, a recu-
noscut că într-un om care a făcut ca el nu poate exista iubire
pentru Isus. El a renunţat la înălţimea încrederii în sine însuşi în
aşa măsură încît nu mai are încredere în inima sa ca să mai
vorbească despre dragostea lui pentru Marele Păstor. De aceea
a şi răspuns Domnului în acest mod: „Tu toate le ştii; ştii că te
iubesc." Cu alte cuvinte: „Doamne, Tu ştii dacă există dragoste
adevărată în inima mea." O, ce judecată lăuntrică trebuie să fi
fost la Petru. Aceasta a fost clipa despre care spunea Domnul
Isus „Şi după ce te vei întoarce să întăreşti pe fraţii tăi."
(Luca 22.32). Acum îl poate folosi Domnul pe Petru pentru a
păzi oiţele Lui. Pe un Petru care era plin de idei şi iniţiative
personale, Domnul trebuia să-1 lase să meargă pe drumul pro-
priu pînă cînd s-a smerit, dar unui Petru care s-a smerit şi care
nu mai avea încredere în el însuşi, Domnul putea să-i dea în
primire răspunderea creşterii turmei. Petru a fost făcut în stare
să primească şi să facă voia lui Dumnezeu.
De fapt, astfel se prezintă situaţia în orice lucru cu privire la
Domnul nostru. Dacă mai avem un gînd de slavă despre noi
înşine înseamnă că nu ne încredem complet în Cuvîntul lui
Dumnezeu, la fel ca Petru care nu a ascultat de avertizarea
Domnului Isus. în toate lucrurile cereşti numai UNUL SINGUR
are conducerea şi acesta este DOMNUL şi NU slujitorul Lui. O,
de-am fi toţi convinşi de acest lucru. Atunci nu ar mai fi nici o
lucrare din iniţiativă proprie ci toate s-ar face sub călăuzirea
Duhului Sfînt, spre slava Marelui nostru Păstor.
Cine ajunge să aibă între oameni o stare care întrece măsura
creşterii lui în ascuns cu Dumnezeu, trebuie să tremure, gîndin-
du-se la soarta care-1 aşteaptă, căci nu va izbuti în mărturia pe
care o dă între oameni.
145

14 MAI
Voi vesti Numele Tău fraţilor mei,...	Ps. 22,22.
Aceste cuvinte stau în strînsă legătură cu versetul anterior: „Da,
Tu M-ai scăpat din coarnele bivolului!" care vorbeşte în chip
profetic despre învierea Domnului Isus. în loan 20 găsim împli-
nirea acestei profeţii. Cînd a înviat din morţi Domnul Isus a
vestit Numele lui Dumnezeu, care învie şi morţii. Cînd S-a întîl-
nit cu Maria Magdalena a spus către ea: „Ci du-te la fraţii Mei şi
spune-le că Mă sui la Tatăl Meu şi Tatăl vostru, la Dumnezeul
Meu şi Dumnezeul vostru." (loan 20 17). Niciodată înainte nu a
numit pe ucenicii Săi „fraţi". A mai spus: „Nu Mă ţinea." El nu
avea în vedere acţiunea zidirii împărăţiei. Aceasta o va face mai
tîrziu. Dar avea în plan ceva mult mai măreţ. A vrut să se înalţe
la Tatăl Său şi acum sade la dreapta, ca Acela care a proslăvit pe
Dumnezeu în ce priveşte păcatul. El are o îndoită îndreptăţire să
se afle pe acest loc; mai întîi fiindcă este Fiul lui Dumnezeu şi
apoi fiindcă, El Fiul Omului a efectuat această lucrare. Drepta-
tea lui Dumnezeu i-a conferit locul „la dreapta măririi în ceru-
ri." El poate acum prin puterea lucrării Sale efectuate ca Fiu al
Omului să unească pe fraţii Săi cu El însuşi. în dumnezeirea Sa
rămîne „singurul născut din Tatăl" -noi niciodată nu putem să
fim înălţaţi la această stare dumnezeiască. Dar ca Fiul Omului
uneşte pe toţi fraţii Săi cu El. Le dă în faţa lui Dumnezeu poziţia
slăvită de a fi mădularele unei familii dumnezeieşti. Credinţa se
bucură de pe acum de această stare minunată, de această legă-
tură care s-a înfăptuit. Cu ochiul credinţei îl vedem pe El acolo,
la dreapta Tatălui, dar îl simţim zi de zi cu noi îmbărbătîndu-ne
cu cuvintele Sale. E minunat acest adevăr, că ştim că acolo unde
e El sîntem şi noi şi eu personal şi ceea ce îi aparţine Lui îmi
aparţine şi mie.
Este nevoie să ne împotrivim nu numai relelor din trecut, dar şi
stricăciunii din vremea de faţă, cînd multele abateri ale lumii
păgîne au ajuns la maturitate şi se împodobesc cu haine creşti-
neşti.
146

15 MAI
Dar cel ce m-ascultă va locui fără grijă, va trăi liniştit şi
fără să se teamă de vreun rău.	Prov. 1,33.
înţelepciunea dumnezeiască vorbeşte în felul acesta iar credin-
ciosul face bine dacă ascultă glasul ei. Cine o ascultă trebuie să
se desprindă de înţelepciunea sa şi să se încredinţeze (să se supu-
nă) înţelepciunii lui Dumnezeu care ne este revelată în întregi-
me în Cuvîntul Său. Peste toată neliniştea şi frămîntarea acestei
lumi stă Dumnezeul nostru Atotputernic. El se uită la noi, ne
păzeşte şi ne ocroteşte în toate împrejurările noastre. El ordo-
nează fiecare situaţie la momentul potrivit. El nu a spus că nu ne
vor mai atinge dureri, dar la El se găseşte puterea, pentru ca
prin credinţă, să le biruim în aşa fel încît fiecare întristare şi
necaz să conţină o comoară ascunsă pentru omul nostru lăuntric.
Siguranţa înţelepciunii de care vorbeşte textul nostru nu se refe-
ră la scăparea fără excepţie de orice primejdie trupească. Sigu-
ranţa, pacea şi liniştea inimii sînt în directă legătură cu „pacea
LUI Dumnezeu."
„De altă parte, ştim că toate lucrurile lucrează împreună spre
binele celor ce iubesc pe Dumnezeu şi anume spre binele celor
ce sînt chemaţi după planul Său." (Rom. 8.28). Chiar dacă răul
ar veni peste noi ca un val copleşitor şi chiar dacă şi-ar concentra
înzecit forţele, Stînca pe care stau copiii lui Dumnezeu nu va
putea fi niciodată clintită. Ei pot să fie siguri, deoarece siguranţa
lor este dată de dragostea atotbiruitoare asupra tuturor puterilor
şi instrumentelor folosite de satana.
„Şi cînd se rup temeliile, ce ar putea să mai facă cel neprihănit?
Domnul este în Templul Lui cel sfînt, Domnul îşi are scaunul de
domnie în ceruri" (Ps. 11.3-4).
Oare se poate zdruncina scaunul de domnie al lui Dumnezeu
prin ceva de pe pămînt? Niciodatăl
Sîntem porniţi să ne depărtăm mereu de la mărturia lămurită a
Cuvîntului. Sîntem gata să primim păreri fără să le cercetăm. Să
ascultăm mai mult de Cuvînt şi vom fi păziţi de orice rău.
147

16 MAI
BUCURAŢI-VĂ TOTDEAUNA ÎN DOMNUL!
Fii. 4.4.
Cînd binecuvîntatul apostol Pavel a scris această epistolă se gă-
sea în închisoarea din Roma, loc de unde, în mod firesc nu se
putea scrie despre bucurie. Dar Domnul a fost cu el, şi în felul
acesta inima lui era plină de bucurie.
Este mult mai uşor în zilele de fericire şi bunăstare să ne bucu-
răm ÎN Domnul ca în zilele de mare necaz, căci necazurile ne
alipesc mai mult de El. Este mai primejdios pentru noi dacă nu
trecem prin necazuri decît atunci cînd avem parte de ele. Bucu-
ria ÎN Domnul este şi îndepărtarea de sub influienţa şi de sub
puterea lucrurilor pămînteşti. Noi nu trebuie să ne încredem în
ajutorul lucrurilor din lume. Să nu ne bazăm pe ele. Dacă sîn-
tem sinceri, vedem uneori că ne-am bazat pe astfel de lucruri; şi
din această pricină, Dumnezeu a luat aceste lucruri de la noi, ca
să ne înveţe că trebuie să ne bazăm NUMAI pe El SINGUR. De
aceea prea iubiţilor, să nu ne mai bazăm pe lucrurile vizuale care
ne înconjoară şi să nu ne mai lăsăm ispitiţi de ele!
Bucuria se măreşte cu cît inima trebuie să treacă prin necazuri şi
încercări. Noi cunoaştem pe „Păstorul cel Bun" şi milostenia Lui
care totdeauna are pentru noi păşuni verzi şi ape de odihnă. Şi
chiar dacă ar fi să pierd legătura cu turma, tot El este Acela care
îmi readuce sufletul înapoi. Dacă trebuie să stau în faţa morţii,
iarăşi nu mă tem căci El este cu mine. Dacă mă înconjoară duş-
mani uriaşi pot să spun: „El îmi întinde o masă înaintea lor!"
Domnul însuşi mă călăuzeşte prin TOATE necazurile şi încercă-
rile şi astfel voi putea spune: „Da, fericirea şi îndurarea mă vor
însoţi toate zilele vieţii mele şi voi locui în Casa Domnului pînă
la sfîrşitul zilelor mele."
(Psalmul 23.6).
Credinciosul are pe Domnul Isus şi puterea sîngelui Său nu-i va
lipsi niciodată. Domnul va aduna şi va pune în siguranţă pe vecie
pe toţi răscumpăraţii Săi. Aceasta generează în toţi credincioşii
o mare bucurie. Tu o ai?
148

17 MAI
Taie-1. La ce să mai cuprindă şi pămîntul degeaba?
Luc. 13,7.
Aici este vorba de un smochin neroditor. Ce pildă tristă ne înfă-
ţişează un pom înalt, frumos, cu multe frunze, dar fără roade!
Ce rost mai are un astfel de smochin? Niciunul. Dimpotrivă
ocupă zadarnic locul unui pom bun, încurcîndu-i şi pe ceilalţi în
creştere. Vierul respectiv în a cărui vie se găsea pomul avea
multă răbdare. Trei ani veneau la rînd şi el căuta roade. La fel şi
Domnul Isus, trei ani la rînd a slujit zi de zi în mijlocul poporului
Său Israel în har, dragoste şi răbdare, mărturisind prin semne şi
minuni că El este Mesia, dar a fost lepădat. Israel a fost nerodi-
tor şi Dumnezeu a orînduit judecata pentru acest popor. Dar
vierul a cerut încă un an de îndurare pentru acest popor. Şi
această osteneală a fost însă în zadar, poporul împotrivindu-se
dragostei dumnezeieşti. Ca urmare Ierusalimul a fost distrus, iar
Israel a fost lepădat ca popor a lui Dumnezeu.
Din ziua Cincizecimii, Dumnezeu se îngrijeşte de un alt popor;
adică de neamuri. Este cutremurător faptul că multora dintre
neamuri care se cred poporul lui Dumnezeu ales, trebuie să li se
spună: „îţi merge numele că trăieşti, dar eşti mort." (Apoc 3.1).
Milioane de creştini au numai numele de creştini şi se mulţu-
mesc numai cu o credinţă exterioară dar nu au o lucrare a lui
Isus în lăuntrul lor, şi niciodată nu sînt pregătiţi să facă pasul
adevăratei credinţe prin pocăinţă şi cu atît mai puţin să fie folo-
sitori Domnului Isus în lucrarea Sa. Ce înveţi tu, stimate cititor,
din toate acestea? Eşti tu de folos Marelui Mîntuitor? Sau tre-
buie să te cutremure versetul: „Taie-1. La ce să mai cuprindă şi
pămîntul degeaba."
Ritualismul, necredinţa, şi credinţa deşartă se răspîndesc mereu
in jurul nostru. în ce situaţie te afli, cititorule? „Socotiţi-vă mor-
ţi" faţă de aceste ispite religioase şi despărţiţi de orice sectă să ne
alipim cu toată tăria de Adunarea lui Dumnezeu a cărei UNIC
CONDUCĂTOR este Isus.
149

18 MAI
Ce1 s-a întîmplat în zilele lui Noe, se va întîmpla la fel şi în
zilele Fiului omului.	Luc. 17,26.
Unii caută să explice că înainte de a se arăta Fiul Omului în
văzduh va îmbrăca pămîntul de la un pol la altul cu haina fru-
moasă a dreptăţii. Ei caută să înveţe că va veni o împărăţie a
dreptăţii şi a păcii ca rezultat al luptei oamenilor pentru colabo-
rare. Dar versetul nostru de azi pune capăt unei astfel de idei şi
de ideal. Cum era în zilele lui Noe? Acoperea dreptatea pămîn-
tul atunci, cum acoperă apa fundul mării? Oare dreptatea lui
Dumnezeu cîrmuia pămîntul? Oare a fost atunci înzestrat pă-
mîntul cu recunoaşterea lui Dumnezeu?
Răspunsul Scripturii este astfel: „Pămîntul era stricat înaintea
lui Dumnezeu, pămîntul era plin de silnicie. Dumnezeu S-a uitat
spre pămînt şi iată că pămîntul era stricat; căci orice făptură îşi
stricase calea pe pămînt." (Genesa 6.11-12). „Tot aşa va fi şi în
ziua cînd se va arăta Fiul Omului." (Luca 17.30). Cît de clar este
acest adevăr! Omenirea merge în mod inevitabil spre destrăma-
re iar civilizaţia şi tehnica nu au posibilitatea de a îmbunătăţii
inima omului. Anticrist se va arăta cu putere dîndu-i-se proslă-
viri. Credinciosul aşteaptă mai întîi pe Domnul Isus din cer pen-
tru slavă. Prin venirea Sa propovăduieşte întregii lumi necesita-
tea pregătirii pentru lucrurile din urmă. îndurarea lui Dumne-
zeu este mîntuire şi de aceea El mai aşteaptă ca şi în zilele lui
Noe. La fel cum a fost în zilele lui Noe, la fel va fi în zilele
noastre pînă cînd se va auzi: „Apoi Domnul a închis uşa după
el." (Gen. 7.16). Ca să scapi de judecată şi să primeşti viaţa
veşnică, VINO AZI la Isus căci El singur poate mîntui.
Albert Einstein a spus: „Religia mea constă din umila admiraţie
a nemărginitului Spirit superior, care se revelează pe Sine în
amănuntele neînsemnate pe care noi sîntem în stare să le price-
pem cu mintea noastră slabă, neputincioasă. Adînca convingere
a prezenţei unei Forţe superioare în Univers formează ideia mea
despre Dumnezeu."
150

19 MAI
Fiindcă şi HRISTOS a suferit pentru voi,	Cînd era
batjocorit, nu răspundea cu batjocuri şi cînd era chinuit,
nu ameninţa, ci Se supunea dreptului Judecător.
1. Pet. 2,21-23.
O asistentă de la un spital s-a plîns unui credincios, că pacienţii
sînt nemulţumiţi de ea şi ca urmare o tratează foarte rău. El i-a
răspuns: „Mulţumiţi lui Dumnezeu pentru această situaţie."
„Cum credeţi că aş putea face aceasta?" a întrebat asistenta.
„Dacă transportaţi un vas plin cu un lichid şi vă atinge cineva
s-ar putea să se verse conţinutul. Dacă noi sîntem atinşi de cine-
va, întristaţi, batjocoriţi;.. .atunci se va vărsa ceea ce este în
noi. Dacă sîntem plini de dragostea Domnului Isus vom arăta în
orice împrejurare caracterele Domnului Isus."
Ce chip minunat şi desăvîrşit este Domnul nostru Isus Hristos!
El a fost batjocorit dar nu batjocorea pe nimeni. El a suferit dar
nu ameninţa. El însuşi S-a predat Celui ce judeca drept. Ca să
fim urmaşii Lui trebuie să ne ghidăm după chipul Său şi să-1
imprimăm adînc în inimile noastre. Poate în diferite acţiuni ne
putem stăpînii într-o formă conştientă, dar poate încleştăm
pumnii în buzunare sau strîngem din dinţi. O, de-am arăta chi-
pul minunat al Domnului Isus şi caracterul Său în împrejurul
nostru, ca oamenii să vadă ceea ce este nou în noi. Aceasta o să
aducă mai multe roade decît o frumoasă predică scrisă ori citită.
„Cînd sîntem ocăriţi binecuvîntăm, cînd sîntem prigoniţi, răb-
dăm, cînd sîntem vorbiţi de rău ne rugăm." (1 Cor. 4.12-13).
Păziţi-vă inima cu toată sîrguinţa! Păziţi-vă de orice influienţă
religioasă falsă, de orice formalism! Ţineţi seama că trăiţi într-o
lume a cărei atmosferă este ucigătoare pentru viaţa
duhovnicească. Cu o pătrundere infernală, formată prin cuno-
aşterea inimii omeneşti, în timp de mai bine de şase mii de ani
vrăjmaşul şi-a întins în jurul vostru mrejele şi numai o legătură
neîntreruptă cu Dumnezeu vă poate păzi.
151

20 MAI
DUMNEZEU este dragoste; şi cine rămîne în dragoste,
rămîne în DUMNEZEU, si DUMNEZEU rămîne în el.
1. loan 4,16.
Este un mărgăritar de mare preţ pentru orice suflet care a putut
să recunoască pe Dumnezeu în postura Sa de dragoste. Noi
eram pierduţi şi fără nici o nădejde, eram morţi în păcate şi
nelegiuiri. Aceasta era starea noastră naturală, aşa cum citim în
Efeseni 2. Nu aveam nici cea mai mică înclinaţie spre Dumne-
zeu. „Dar Dumnezeu, care este bogat în îndurare, pentru dra-
gostea cea mare cu care ne-a iubit pe cînd eram morţi în greşelile
noastre, ne-a adus la viaţă împrenauă cu Hristos, prin har sînteţi
mîntuiţi." (Efes. 2.4-5). îndurarea, dragostea şi harul ne întîm-
pinau pe cînd noi eram în starea amintită. Nu ar trebui să ne
copleşească această dragoste? Dacă acest act măreţ ne stă în faţă
şi în adîncă mulţumire ia locul de frunte în inima noastră, atunci
rămînem în dragoste, ÎN Dumnezeu însuşi. în practică nu există
o binecuvîntare mai mare decît să ne odihnim în această măreaţă
dragoste. în felul acesta va fi proslăvit Dumnezeu prin noi şi în
noi. Binecuvîntările prezenţei lui Dumnezeu vor fi puse în prac-
tică acolo unde dragostea Lui va fi recunoscută şi savurată în
întreaga viaţă de credinţă.
Cîtă odihnă, cîtă mîngîiere şi cîtă bucurie avem, cînd ştim şi ne
gîndim că Făcătorul lumii, Acela care o ţine, ne iubeşte veşnic
sufletele, ne iubeşte în totul. Ochiul lui veghează necurmat
asupra noastră, inima Lui e totdeauna îndreptată spre noi şi El a
luat asupra Sa grija pentru nevoile noastre trupeşti şi duhovni-
ceşti! Noi avem totul deplin ÎN Hristos. El este, ca să zicem aşa,
cămara de lucruri scumpe a cerului şi magazia lui Dumnezeu
pentru noi. Să nu-i rănim dar inima iubitoare şi să nu-i necinstim
slăvitul Nume întorcîndu-ne faţa de la El! Să rămînem cît mai
aproape de izvor, să rămînem în dragostea Lui.
152

21 MAI
TATĂ, izbăveşte-Mă din ceasul acesta!         loan 12,27.
Ca omul să fie mîntuît a trebuit ca Hristos să stea în locul omului
înaintea lui Dumnezeu. Şi din această pricină, Dumnezeu a tre-
buit să-L părăsească pe Domnul Isus. Numai aşa putea omul
păcătos să fie mîntuit iar păcatele să-i fie îndepărtate. Acest
lucru îl putem înţelege mai bine din strigătul Domnului: „Tată,
izbăveşte-Mă din ceasul acesta." Cît de mari au fost suferinţele
Domnului din partea oamenilor, totuş nu L-au făcut să scoată
un astfel de strigăt. Era în acest strigăt suferinţa din partea lui
Dumnezeu pentru omul încărcat de păcate şi aceasta stătea în
faţa sufletului Său. Domnul Isus a trebuit să fie în „coarnele
bivolului" deoarece a vrut să fie Salvatorul şi Mijlocitorul omu-
lui în faţa lui Dumnezeu. Inima omului era în duşmănie cu
Dumnezeu şi pe acest om, Domnul trebuia să-1 înlocuiască în
faţa judecăţii Lui.
La fel auzim şi strigătul: „Scapă-Mă din gura leului!" DA, pu-
tem să mulţumim Domnului căci după ce a trecut dincolo de
moarte, putea să spună: „Da, Tu m-ai izbăvit din coarnele bivo-
lului." Lucrarea era desăvârşită! TOT ce era împotriva omului a
fost lămurit. înlocuitorul nostru a suportat mînia lui Dumnezeu,
a băut paharul amar, a suportat crucea. El a fost Cel ce a suferit
şi noi sîntem aceia care tragem foloasele. Dreptatea lui Dumne-
zeu este pe deplin satisfăcută. TOATE cerinţele ei sînt îndepli-
nite, de aceea noi, cei ce credem, sîntem slobozi. Pecetea a fost
ruptă, epistola a fost deschisă şi citită iar păcatele noastre au fost
aruncate în marea uitării. Dreptatea dumnezeiască nu mai are
nici un fel de cerinţe şi pe temeiul dreptăţii, Dumnezeu poate să
se apropie de cei ce erau păcătoşi odinioară. Dumnezeu poate
dărui oricui darul fără plată a Fiului Său cel Sfînt. Oricui poate
să-i ierte păcatele, să-1 facă fericit şi să-i dea viaţa veşnică pe
calea cea dreaptă a credinţei în Isus cel răstignit de oameni, dar
înviat în puterea Sa şi a Tatălui.
în Domnul Hristos toţi care cred găsesc TOTUL DEPLIN!
153

22 MAI
El (David) a domnit acolo şapte ani şi şase luni, iar la
Ierusalim a domnit treizeci şi trei de ani.    1. Cron. 3,4.
Hebronul care este la o depărtare de vreo patruzeci de km. de
Ierusalim este astăzi sub stăpînire musulmană. Aici se găseşte
peştera Macpela în ogorul lui Efron unde au fost înmormîntaţi
Avraam, Isaac şi Iacov. Hebronul este locul morţii. Acolo a
început domnia lui David, aşa cum ne aminteşte textul nostru de
azi. Marea majoritate a poporului nu 1-a recunoscut în timpul
acela ca împărat deşi a fost uns de proorocul Samuel. Numai
unii credincioşi s-au strîns în jurul său. Dar a venit şi ziua în care
el a intrat victorios în Ierusalim şi a fost recunoscut de toţi ca
stăpîn, conducător de oşti, împărat. Toate acestea vorbesc des-
pre Acela cu privire la care David era numai o slabă imagine, la
Domnul nostru Isus Hristos. El este împăratul împăraţilor.
Acum se află proslăvit în cer şi în curînd stăpînirea Lui se va
întinde peste tot pămîntul. Acum sînt puţini cei cate îl recunosc.
Pentru lume, El este încă Cel Răstignit, Cel lepădat. Jertfa de la
cruce este punctul de referinţă al tuturor binecuvîntărilor împă-
răţiei, la fel cum Hebronul era punctul acesta pentru David.
Odinioară Domnul Isus a fost lepădat şi înjosit pînă la moarte
dar în curînd va fi „Domn al domnilor şi împărat al împăraţi-
lor." Atunci toţi duşmanii Lui vor fi făcuţi aşternut al picioarelor
Lui.
Stimate cititor al acestor rînduri azi este încă ziua cînd poţi să te
HOTĂRĂŞTI pentru Domnul Hristos, ca apoi să şi domneşti
împreună cu El. Dacă nu vrei să te decizi pentru El, atunci vei
rămînea mai departe un împotrivitor şi un lepădător a lui Dum-
nezeu şi al Fiului Său Prea Iubit. în felul acesta vei fi considerat
un duşman şi astfel vei primi răsplata ca atare.
Toţi care slujesc în Adunarea lui Dumnezeu să aibă grijă să
propovăduiască Cuvîntul în toată curăţenia şi simplitatea lui,
să-1 dea aşa cum l-au primit de la Dumnezeu.
154

23 MAI
Dacă fratele tău a păcătuit împotriva ta, du-te şi mustră-1
între tine şi el singur. Dacă te ascultă, ai cîştigat pe fratele
tău.	Mat. 18,15.
David în Psalmii lui spune: „Iată ce plăcut şi ce dulce este să
lucuiască fraţii împreună." (Ps. 133.1). Da, ce lucru plăcut este
ca, într-o lume plină de ură şi pismă, familia lui Dumnezeu să-şi
ocupe locul ei de dragoste şi de curăţie. Dar trăind în această
lume unde locuieşte satana şi păcatul, intervin chiar şi între cre-
dincioşi cîte o defecţiune, cîte o greutate. Intenţile satanei de a
dezbina inimile şi de a distruge mărturia lui Dumnezeu nu ne
sînt necunoscute.
De ce însă să discut cu fratele meu care a păcătuit împotriva mea
despre lipsurile lui? Ca să cîştig pe fratele meu. Pentru a ajunge
la ţelul acesta, este foarte important să mă deplasez la el şi să-1
mustru numai între patru ochi. La Domnul Isus avem pilda cea
mai bună. Oare nu merge El pe urma fiecărui rătăcit şi nu-1
caută pînă-1 găseşte şi îl readuce pe cale? „Du-te şi mustră-1 între
tine şi el." Este foarte interesant că în acest capitol din care e
versetul de astăzi se vorbeşte de osteneala Domnului Isus pentru
oaia rătăcită şi de bucuria găsirii ei. Prin aceasta El vrea să ne
arate ce valoare mare are flecare oaie din turma Sa. Da, El în
dragostea Lui şi-a jertfit viaţa pentru noi. Vedeţi ce plini de
valoare sîntem în faţa Sa? De aceea să ne cufundăm în dragostea
Lui şi în felul acesta nu vom leza nici vreo oiţă din turma Dom-
nului.
Chiar şi în vechime Dumnezeu vorbeşte mult de conlucrare, de
părtăşie, de unitate: „Să nu urăşti pe fratele tău în inima ta, să
mustri pe aproapele tău, dar să nu te încarci cu un păcat din
pricina lui." (Lev. 19.17). Astfel de versete găsim multe în
Vechiul Testament, dar pentru noi creştinii născuţi din nou „le-
gătura frăţească" să fie la înălţimea la care ne-a chemat Marele
nostru Mîntuitor.
Simţămintele omeneşti sînt foarte şubrede şi trebuie să le cerce-
tăm totdeauna foarte deaproape ca să nu ne rătăcim.
155

24 MAI
Suferă împreună cu mine, ca un bun ostaş al lui HRIS-
TOS. Niciun ostaş nu se încurcă cu treburile vieţii, dacă
vrea să placă celui ce 1-a scris la oaste.       2. Tim. 2,3.4.
Călătorim printr-o lume plină de duşmănie şi lipsită de frica de
Dumnezeu. Toţi cei care vor să trăiască cu evlavie simt duşmă-
nia şi mînia acestei lumi. Aceasta a simţit-o în cea mai mare
măsură Domnul Isus. A venit în lumea care-I aparţinea şi care
era proprietatea Lui, în sînul poporului Său prea iubit, dar aces-
ta nu L-a primit. El a venit să mîntuiască ce era pierdut. El a
vestit cea mai minunată solie de har ce se putea propovădui vreo
dată şi şi-a arătat dragostea, puterea şi îndurarea la mii şi mii,
dar oamenii nu s-au liniştit pînă nu L-au răstignit,
în tot timpul istoriei se vede ura înverşunată a omului faţă de
"Dumnezeu şi Cuvîntul Său. în deosebi cei aleşi de Dumnezeu
pentru vestirea Evangheliei şi a Cuvîntului Său divin au fost
ţinta mîniei şi prigoanei. Care era viitorul lui Timotei? Fără
îndoială că întristări de orice natură. De aceea apostolul îl îm-
bărbătează ca să nu dezamăgească, ci să fie tare în credinţă şi să
sufere întristări împreună cu cei întristaţi. Ca un slujitor credin-
cios al lui Dumnezeu şi ca un ostaş bun al lui Isus Hristos, Timo-
tei trebuia să fie înştiinţat de toate necazurile, greutăţile şi îm-
potrivirile. Este un mare privilegiu să stai în slujba Domnului şi
să suferi ocara din pricina Numelui Său. Domnul însuşi este gata
bricînd să întărească pe slujitorii Lui, dîndu-le îmbărbătarea ne-
cesară pentru a nu le scădea moralul şi a nu da înapoi din lupta
în care s-au înrolat pentru Domnul Isus Hristos. O, Doamne
lucrează în conţinu prin Duhul Tău ca nădejdea Ta să ne învio-
reze în fiecare zi.
Nu trebuie să încetăm de a stărui în înfăptuirea a ceea ce este
Adunarea lui Dumnezeu -ca Trup al Domnului Isus în cer. Dacă
uităm lucrul acesta vom alege una din numeroasele secte din
creştinătate. Tristă alegere!
156

25 MAI
Tu pui înaintea Ta nelegiuirile noastre, şi scoţi la lumina
Feţei Tale păcatele noastre cele ascunse	Ps. 90,8.
Acest Psalm este o rugăciune a lui Moise, omul după inima lui
Dumnezeu. Pe calea pustiei a putut să cunoască poporul în dife-
rite şi multiple lucrări, dar a cunoscut şi pe Dumnezeu în slava,
dreptatea şi harul Său. A fost o cumpănă serioasă la Cades-
Baran cînd poporul întreg a ascultat iscoadele necredincioase.
Numai Iosua şi Caleb s-au bizuit pe Dumnezeu şi pe promisiuni-
le Lui. Poporul a vrut să-1 ucidă pe Moise cu pietre şi apoi să se
întoarcă în Egipt. Moise, slujitorul credincios a îngenunchiat cu
faţa la pămînt mijlocind pentru popor şi Dumnezeu 1-a auzit.
Dar în temeiul conducerii drepte a lui Dumnezeu trebuia să fie
distruşi toţi care au fost necredincioşi faţă de El. Pe baza aceasta
Moise spune în Psalmul 90.11 despre această judecată astfel:
„Dar cine ia seama la tăria mîniei Tale şi la urgia Ta, aşa cum se
cuvine, să se teamă de Tine?"
Moise nu se înfricoşa. El cunoştea pe Dumnezeu în mila Sa, şi se
ocupa neobosit pentru popor.
La fel şi Domnul nostru mijloceşte în faţa tronului de har pentru
noi. Ca Mare Preot împlineşte slujba în Locul Prea Sfînt pentru
noi, pentru a găsi har la vreme de nevoie şi să fim păziţi de cel
rău. Ca Mijlocitor îşi arată activitatea atunci cînd din neatenţie
am greşit, El ne iartă ca din nou să fim introduşi în părtăşie cu
Tatăl. El ne cunoaşte prea bine şi chiar şi intenţiile noastre şi
lucrurile ascunse îi sînt cunoscute şi El este interesat să ne aducă
în lumina Sa, ca să ne abatem de la rău şi să nu cădem într-o
stare de mulţumire de noi înşine. El doreşte ca să ne vedem
starea noastră în lumina Sa şi să ne judecăm aşa cum ne judecă
El. Ce mare este dragostea Sa care nu cunoaşte odihna pînă cînd
noi nu ne-am predat în totul şi deplin!
Religia neadevărată a căutat totdeauna să fie bine văzută în
lume. Cînd adevărul a strălucit, lumea 1-a dispreţuit.
157

26 MAI
Să nu sameni în ogorul tău două feluri de seminţe.
Lev. 19,19.
Este foarte bine şi important să ştim că prima parte a versetului
nostru corespunde vieţii noastre aici pe pămînt unde e o semă-
nare continuă după care va veni şi strîngerea roadelor. Nu se
poate strînge altceva de pe ogor decît ceea ce s-a semănat.
Aceasta să ne dea şi mai mult de gîndit în umblarea noastră de
toate zilele. Vine RECOLTA! Cîte unuia dintre credincioşi nu
poţi să-i negi credincioşia dar totuş multe din lucrurile care le
face nu sînt la locul lor. Altul are în afară o purtare ca de cre-
dincios, dar în ascuns însămînţează ogorul cu sămînţa cea rea a
păcatului. Oare nu va rodi sămînţa aceasta? Oare nu-1 va ruşina
descoperirea de om bilateral, ca un om jumătate pentru Dum-
nezeu şi jumătate pentru firea păcătoasă? „Nu vă înşelaţi: Dum-
nezeu nu se lasă batjocorit. Ce samănă omul aceea va şi secera"
chiar dacă secerişul vine mai tîrziu. „Cine seamănă în firea lui
pămîntească va secera din firea pămîntească putrezirea, dar cine
seamănă în Duhul va secera din Duhul viaţa veşnică."
(Gal. 6.7-8).
Sămînţa aceasta felurită ne mai vorbeşte şi de „temeiuri ameste-
cate." Aceasta priveşte în mod deosebit pe copii lui Dumnezeu.
Ei aparţin cu duh, suflet şi trup Domnului lor, ei au Duhul Sfînt
şi Cuvîntul lui Dumnezeu. în Domnul Isus avem oglindite te-
meiurile dumnezeieşti după care ne putem ghida viaţa noastră
practică. Cu regrete trebuie să recunoaştem că duşmanul a adus
relele lumii în mijlocul multor copii ai lui Dumnezeu. O simplă
recunoaştere a acestei realităţi nu este suficientă. Noi trebuie să
avem o poziţie clară faţă de acest amestec subtil de temeiuri:
„Oricine rosteşte Numele Domnului, să se depărteze de fărăde-
lege." „.. .Depărtează-te de oamenii aceştia." (2 Tim. 2.19;
3.1-5).
Să nu ne lăsăm robiţi de sistemele şi sectele acestei lumi. Cerul
este patria noastră şi acolo este nădejdea noastră. Noi am fost
scoşi din lume ca să fim lumini în întunerec.
158

27 MAI
Cine este Filisteanul acesta, acest netăiat împrejur, ca să
ocărască oştirea DUMNEZEULUI celui viu?
1. Sam. 17,26.
Timp de 40 de zile Goliat a rostit cuvinte de ocară şi prin aceasta
s-a văzut cît de neputincios eră poporul Israel în timpul acela.
Saul, un om părăsit de Dumnezeu şi chinuit de un duh rău era
incapabil de a se înfăţişa în faţa acestui uriaş. Chiar şi Ionatan,
fiul lui Saul, care odinioară s-a bazat aşa de tare pe faptele cre-
dinţei în Dumnezeu nu a rezistat acestei probe. Totul ducea
către disperarea înfrîngerii cînd a venit tinărul David îmbrăcat în
puterea Aceluia care avea să zdrobească lăudăroşia vieţii
filisteanului. Ce credinţă s-a arătat în el! David recunoaşte sta-
rea slabă şi pună de teamă a oştirii Dumnezeului Celui viu şi
face din această situaţie o problemă a lui Dumnezeu şi a filiste-
anului. Aceasta este o mare învăţătură pentru noi. Pentru ochiul
credinţei nici o împrejurare nu poate să înjosească pe poporul
lui Dumnezeu. David a înţeles acest lucru. El a recunoscut în
bieţii lui fraţi care tremurau înaintea duşmanului, pe aceia cu
care Dumnezeu s-a unit şi care nu trebuia să fie ocăriţi de un
filistean netăiat împrejur. Pentru ochiul credinţei nu era vorba
de armata lui Saul ci de oştirea Dumnezeului Celui viu, care sta
sub conducerea Aceluia cu care a străbătut Marea Roşie, pustia
cea înfricoşătoare şi Iordanul.
Ce puţin este înţeleasă acţiunea credinţei atunci cînd starea po-
porului este decăzută! Aceasta se vede clar în zilele noastre.
Calea îngustă şi simplă a credinţei şi dependenţei de Dumnezeu
este departe de gîndurile şi părerile oamenilor. La fel a fost şi cu
David: cînd a luptat pentru cauza Celui Veşnic a stat singur şi a
trebuit să suporte ocara celor mai apropiaţi ai familiei lui. Să ne
gîndim totdeauna la ce măreaţă lucrare am fost ridicaţi! Nimic
nu este mai presus ca lucrarea de aducere a adorării Tatălui prin
Fiul Său, prin Domnul nostru.
159

28 MAI
S-a încrezut în DUMNEZEU: să-1 scape acum DUMNE-
ZEU, dacă-L iubeşte. Căci a zis: Eu sînt Fiul lui DUM-
NEZEU!	Mat. 27,43.
Ce dispreţuitor răsună această ocară a fariseilor care o aduceau
Domnului Isus cînd era pe cruce. Nu era El Fiul lui Dumnezeu?
Acest adevăr a fost demonstrat de El în mare măsură atît prin
cuvînt cît şi prin lucrări. Duşmănia şi lucrarea lor a fost arătată
prin lucrările care le făceau. Fariseii credeau că.şi-au ajuns sco-
pul dacă îl dau la o parte pe Domnul Hristos. Dar Domnul Isus
a mers de bună voie pe această cale, deplin conştient că îşi dă
viaţa ca să o ia iarăş. „NIMENI nu o ia de la Mine, ci o dau de
bună voie. Am putere ca să o dau şi am putere ca să o iau iarăş."
Domnul a adus rugăciuni înaintea Celui care îl putea scăpa de la
moarte. El a fost ascultat dar nu ca să nu moară ci a fost salvat
din moarte. Domnul Isus a trebuit să meargă pe drumul morţii.
Şi în felul acesta a fost ascultător pînă la moarte şi încă moarte
de cruce. Chiar şi ultima încercare a lui sat an: „Dacă eşti Tu Fiul
lui Dumnezeu dă-te jos de pe cruce" nu a avut efect asupra Lui.
El a luat paharul din mîna Tatălui pentru a-1 proslăvi. El a purtat
judecata asupra păcatului şi a gustat moartea ca să ne salveze.
Toate acestea ne îndeamnă pe toţi credincioşii la o adorare în
duh şi adevăr, căci astfel de adoratori doreşte Tatăl. Noi avem
dreptul ca să ne aducem adorarea noastră şi acest lucru îl facem
la Masa Domnului. Aici sîntem strînşi laolaltă ca să aducem
adorarea noastră Mielului junghiat. Cînd sîntem strînşi la aceas-
tă Masă trebuie să înceteze orice daruri. La Masa Domnului
singura ŢINTĂ este NUMAÎ Hristos şi adorarea Lui. Cine
aşteaptă aici să audă pe cineva vorbind frumos sau rugîndu-se
bine, NU cunoaşte ţinta măreaţă a Mesei Domnului şi nu vrea să
ţină seama de locul pe care i 1-a dat Domnul îsuşi. Darurile vor
înceta, dar Mielul junghiat va fi şi în cer ţinta adorării noastre.
(Apoc. 5). Se cuvine să începem de aici această înaltă slujbă de
adoratori.
160

29 MAI
Şi prin faptul că El însuş a fost ispitit în ceea ce a suferit,
poate să vină în ajutorul celor ce sînt ispitiţi.   Evr. 2,18.
Cîte o inimă credincioasă priveşte cu multă durere şi necaz în
viitorul apropiat şi aceasta nu numai din cauza lipsurilor mate-
riale în ceea ce priveşte cele necesare corpului, ci mai mult din
cauza ispitelor zilnice care ameninţă omul din lăuntru. Un cre-
dincios care-L urmează pe Domnul Isus cu fidelitate şi supunere
îşi înalţă privirea spre Domnul slavei, care ne-a arătat cea mai
desăvîrşită dependenţă şi a umblat prin această lume plină de
ispite şi dureri. El a fost ispitit în toate ca şi noi dar fără păcat.
Acum El este Marele Preot care are milă de noi şi ori cînd şi în
orice fel poate să ne ajute. Da, El poate să ne ajute. Cît de mult
şi cît de des a fost ajutorul Său în trecut? Poate cineva să enu-
mere? în cîte clipe de necazuri şi de dureri nu ne-a ajutat?
De aceea, stimate cititor te rog să ai ca temelie a vieţii tale
viitoare acest cuvînt: „EL POATE SĂ VINĂ ÎN AJUTOR" şi
lasă acest cuvînt să-ţi fie un îndemn zilnic care să te călăuzească.
El este Acela care înţelege în toate necazurile, cînd ne simţim
fără putere. De aceea să ridicăm ochii ţintă spre Acela care ne-a
chemat în lucrare, care ne-a dat credinţa, căci numai El poate să
ne ajute, să ne întărească. Numai El însuşi este în stare să ne
călăuzească în bune condiţii spre o viaţă de biruinţă. „Să ne
apropiem dar cu deplină încredere de scaunul harului, ca să
căpătăm îndurare şi să găsim har, pentruca să fim ajutaţi la vre-
me de nevoie." (Evrei 4.16).
Suferinţa de pe cruce a Domnului Isus este temelia oricărei
binecuvîntări; ea este slava Domnului Isus Hristos şi a celor
răscumpăraţi. Patimile şi durerile Lui alcătuiesc temelia slavei
Adunării lui Dumnezeu, a binecuvîntării poporului Israel şi a
întregii creaţiuni. Totul atîrnă de suferinţa de pe cruce a Dom-
nului Isus Hristos.
CALENDAR BIBLIC Bg. 6	161

30 MAI
Acest Ezra venit din Babilon: era un cărturar iscusit în
Legea lui Moise, dată de DOMNUL, DUMNEZEUL lui
Israel.. .Căci Ezra îşi pusese inima să adîncească şi să
împlinească Legea DOMNULUI, şi să înveţe pe oameni
în mijlocul lui Israel legile şi poruncile.      Ezra 7,6+10.
Ezra era din seminţie preoţească. în el se găsea stimă şi respect
pentru legea lui Dumnezeu. Este foarte lesne de înţeles că ar fi
putut ajuta la scrierea cărţii „CRONICI" care a fost scrisă potri-
vit cu 1 Cronici 9.1 după exilul din Babilon. Se pare că a scris şi
cartea Ezra care îi poartă numele. La fel se crede că ar fi fost
acela care a orînduit cărţile Vechiului Testament. Cunoaşterea
şi umblarea sa a fost exemplară, după Sfînta Scriptură. Aceasta
a fost pricina cuceririi stimei şi respectului din partea împăratu-
lui Artaxerxe: „Artaxerxe, împăratul împăraţilor către Ezra
preotul şi cărturarul iscusit în legea Dumnezeului cerurilor."
Voinţa sa era „să înveţe pe oameni în mijlocul lui Israel legile si
poruncile" care au avut pe vremea aceea o influienţă motrică pe
tot cuprinsul ţării. Dumnezeu a răsplătit cu binecuvântări în tot
timpul fidelitatea şi interesul faţă de Cuvîntul Său. Nu degeaba a
vorbit lui Israel prin Moise astfel: „Porunca aceasta pe care ţi-o
dau eu azi nu este mai pe sus de puterile tale, nici departe de
tine. Dimpotrivă, este foarte aproape de tine, în gura ta şi în
inima ta, ca s-o împlineşti." (Deut. 30.11,14).
Acest Cuvînt este în orice situaţie un ajutor măreţ, o mîngîiere şi
o îmbărbătare pentru toţi cei ce cred în Dumnezeu şi care L-au
primit pe Domnul Isus ca Mîntuitor. Acest Cuvînt sfînt vrea să
fie pentru fiecare om un îndreptar, o candelă, o lumină, un
reazim, un ocrotitor pe drumul acesta mărginit pînă la glorioasa
veşnicie.
Să mergem pe urmele Marelui învăţător pe acest pămînt us-
cat.
162

31 MAI
De ce să se plîngă omul cît trăieşte? Fiecare să se plîngă
mai bine de păcatele lui!	Plîn. 3,39.
Care e cauza de se aud atîtea plîngeri printre oameni? Păcatele
şi urmările lor. Binecuvîntat este acel om care şi-a plîns păcatele
în prezenţa lui Dumnezeu. Pe cînd fiul risipitor îşi plîngea păca-
tele sale în prezenţa tatălui său ia fost dăruită iertarea şi pacea.
Cînd oameni credincioşi ca: Ezra, Neemia şi Daniel au recunos-
cut păcatele poporului lor şi s-au făcut una cu ele, aşa cum citim
în capitolul 9 al cărţilor scrise de cei trei, ei au primit un răspuns
dumnezeiesc şi o mare mînguere. Ce diferenţă mare este între
un credincios şi un necredincios chiar şi în felul de a primi neca-
zul. Necredinciosul vociferează, se mînie, sau chiar înjură pe
Dumnezeu. El vorbeşte de un Dumnezeu nedrept. Ce tristă este
starea unei astfel de inimi care în loc să-şi plîngă păcatele îşi
plînge necazurile.
Credinciosul însă prin necazurile prin care trece este un obiect în
mîna lui Dumnezeu pentru educare şi creştere. El poate recu-
noaşte că în toate împrejurările este mîna lui Dumnezeu, Tatăl
său şi poate fi liniştit în conştiinţa sa că şi firele de păr din cap îi
sînt numărate. Acesta este un gînd măreţ, care odihneşte inima
şi o ţine liniştită chiar dacă trebuie să meargă prin furtuni şi el va
face experienţe măreţe pe care psalmistul le redă prin vorbele:
„Şi mi-ai prefăcut tînguirile în veselie, mi-ai deslegat sacul de
jale şi m-ai încins cu bucurie, pentnica inima mea să-ţi cînte şi să
nu stea mută. Doamne, Dumnezeule, eu pururea te voi lăuda!"
(Ps. 30.11-12). Dumnezeu vrea să vadă pe copiii Săi fericiţi şi de
aceea trebuie să le ia ceea ce s-a încleştat de inima lor. Cîte o
dată trebuie să fie foarte aspru cu ei deoarece carnea şi toată
firea este împotriva Duhului Său.
Credinţa stă deasupra împrejurărilor şi se îndreaptă către Dum-
nezeu; necredinţa pierde din vedere pe Cel Atotputernic şi nu se
ocupă decît de împrejurări.
163

IUNIE

1 IUNIE
Dar voi nu credeţi, pentrucă, după cum v-am spus, nu
sînteţi din oile Mele. Oile Mele ascultă glasul Meu; Eu le
cunosc, şi ele vin după Mine.	loan 10,26.
O turmă fără păstor se destramă, ea este fără ocrotire şi oricînd
primejdiile o poate nimici. Cu cîtă supunere şi abnegaţie şi-a
făcut Domnul Isus slubja între ai Săi, dar conducătorii poporului
Israel nu L-au recunoscut. Deşi faptele Sale, El le-a făcut în
Numele Tatălui Său, nu le-au folosit ca să vină la credinţă. Din
contră ei spuneau: „Omul acesta nu scoate dracii decît cu Beel-
zebul, domnul dracilor." (Matei 12.24). Dar ce plăcută este vor-
birea Domnului în comparaţie cu a duşmanilor Săi, cînd spune
despre „oile Sale." Acest glas al Păstorului cel Bun este o mare
mîngîiere pentru ai Săi.
Imediat după moartea apostolilor s-au produs mari răvăşiri în
turmă aşa cum prezisese Pavel: „Ştiu bine că după plecarea mea
se vor vîrî între voi lupi răpitori care nu vor cruţa turma."
(F. Ap. 20.29). S-au produs mari pagube prin faptul că turma
s-a destrămat. Dar Păstorul cel Bun ţine seama de toate acestea
şi o adună în jurul Său, o scoate la păşune şi se interesează de
starea ei practică. Pe credincioşii dintre Neamuri care nu sînt din
staulul lui Israel, Domnul i-a adunat la un loc, ca să fie o singură
turmă formată din credincioşi din Israel şi credincioşi dintre
Neamuri, iar El, Domnul să fie Păstorul lor. Din această turmă
care are drept unic Păstor pe Domnul Isus trebuie să facem şi
noi parte. Toate celelalte turme făcute şi îndrumate de mîna
omului nu au nici o valoare în faţa lui Dumnezeu.
Acelaş Miel, care prin mărimea mîniei Sale va umple de groază
toate seminţiile şi toate popoarele pămîntului, va duce cu blîn-
deţe la păşuni verzi şi dealungul apelor liniştite pentru totdeau-
na turma pe care a răscumpărat-o prin sîngele Său.
165

2 IUNIE
DOMNUL a zis lui Samuel: Nu te uita la înfăţişarea şi
înălţimea staturii lui, căci l-am lăpădat. DOMNUL nu se
uită la ce se uită omul; omul se uită la ceea ce izbeşte
ochii, dar DOMNUL se uită la inimă.        1. Sam. 16,7.
Pentru a înţelege acest verset trebuie să cugetăm asupra întregu-
lui capitol. Dumnezeu a acceptat cerinţa poporului: „Să fie un
împărat peste noi ca să fim şi noi ca toate neamurile."
(1 Sam. 8.19-20). Gîndul de a face din acest popor o împărăţie a
fost de mult în inima lui Dumnezeu, dar felul de înfăptuire cît şi
modul întemeierii în gîndul lui Dumnezeu a fost profund diferit
de voia poporului. Poporul ar fi gîndit ca Dumnezeu dacă lăun-
trul inimii lui nu s-ar fi clătinat, dacă ar fi rămas statornic ca în
primele momente ale ieşirii din Egipt. Atunci ei cîntau: „Dom-
nul va împăraţi în veac şi în veci de veci." (Exod 15.18). Păcatul
mare nu consta în faptul că au cerut un împărat ci în faptul că au
vrut un împărat „ca toate neamurile." De aceea Dumnezeu a
trebuit să spună întristat: „Căci nu pe tine te leapădă, ci pe
Mine... Ascultă-le glasul, deci." (vezi 1 Sam. 8.8-9). De aici
şi-au luat avînt un nou şir de pofte. Dumnezeu le-a dat mai întîi
un împărat după inima lor: un om frumos şi mare. După ce Saul
a fost lepădat din cauza neascultării, Dumnezeu a ales un împă-
rat după inima Lui. Cînd Samuel stătea în Betleem ca să ungă
noul împărat era şi el în primejdie de a se uita la „înfăţişarea şi
înălţimea staturii."
Din aceasta putem învăţa, că Dumnezeu la alegerea slujitorilor
Lui se ghidează după alte temeiuri decît oamenii. Este foarte
important să respectăm aceste temeiuri dumnezeieşti deoarece
ele sînt şi astăzi în picioare. Să nu stăm în calea Sa la alegerea,
pregătirea şi la lucrările slujitorilor Lui. Adesea se spune că
înfăţişările exterioare sînt indiferente în faţa lui Dumnezeu dar
lucrul acesta nu este corect. Dumnezeu a aşezat temeiuri foarte
precise în ce priveşte îmbrăcămintea, felul de viaţă, comporta-
rea noastră.
166

3 IUNIE
El a trimes Cuvîntul Său fiilor lui Israel, şi le-a vestit
Evanghelia păcii, prin ISUS HRISTOS, care este DOM-
NUL tuturor.	Fapt. 10,36.
Una din cele mai importante întrebări care i se poate pune unui
om este aceasta: „Ai pacea cu Dumnezeu?" Nimeni să nu aibă
linişte pînă ce nu poate răspunde: „DA." Domnul Isus a făcut
pace prin sîngele Său vărsat pe crucea de pe Golgota iar Dum-
nezeu vesteşte pacea prin Isus Hristos. Lucrarea Domnului
Hristos este unica temelie a păcii şi cu cît cineva este mai devotat
acestei lucrări, cu atît va fi mai sigur de pace. Nădejdea în orice
altceva duce la slăbire în credinţă. Şi totuş cît de mulţi sînt aceia
care nu termină cu credinţa lor, cu simţurile lor, cu lucrul lor, în
loc să privească ţintă la Hristos şi în lucrarea Sa, să se odihneas-
că. Ei privesc la experienţele lor în loc să-şi ridice privirea spre
Mîntuitorul cel răstignit şi înviat. La astfel de creştini, de cîte ori
se schimbă sentimentele, se schimbă şi pacea lor. Odată sînt pe
culmile cele mai înalte ca îndată după aceea să fie în cea mai
adîncă prăpastie. Ei sînt plini de nelinişte, de spaimă şi de îndo-
ială, siguranţa dumnezeiască este departe de cunoştinţa lor. Nici
nu se poate să ai siguranţă în astfel de situaţii! Dumnezeu vesteş-
te pacea prin Isus Hristos, NU prin experienţele noastre lăuntri-
ce, dobîndite sau nedobîndite, nici prin simţirile noastre sau prin
alte împrejurări religioase. Cunoaşterea acestui mare adevăr
poate da în mod sigur pacea. Şi ce bine că a fost în planul lui
Dumnezeu să ne dea o pace deplină, dumnezeiască şi statornică.
Dacă El ne-a trimis vestea aceasta de pace, să fim siguri că era
absolut necesară pentru noi. Această pace pe care El vrea s-o
sădească în inimile noastre este chiar lucrarea Sa de pe cruce,
este pacea CU Dumnezeu. Pacea LUI Dumnezeu o primim în
urma umblării noastre în gîndurile şi cerinţele Domnului Isus.
Această pace poate fi tulburată printr-o umblare nepotrivită a
credinciosului, pe cînd pacea CU Dumnezeu nu poate fi nicio-
dată tulburată căci e de la Domnul Isus Hristos.
167

4 IUNIE
Nimqni n-a văzut vreodată pe DUMNEZEU: singurul
Lui Fiu, care este în sînul Tatălui, Acela L-a făcut cunos-
cut,	loan 1,18.
în Evrei 3 sîntem îndemnaţi să privim ţintă spre Apostolul măr-
turisirii noastre. Există mulţi apostoli în Noul Testament, dar
numai lui Isus i s-a dat apostolia într-un mod deosebit căci El
este TRIMISUL lui DUMNEZEU. S-a coborît din cer ca să ne
reveleze cu Dumnezeu. „Ştim că Fiul lui Dumnezeu a venit şi
ne-a dat pricepere să cunoaştem pe Cel ce este adevărat." (1
loan 5.20). Dacă îl privim pe Domnul nostru Isus în Evanghelie
îl vedem înfăţişat prin Duhul Sfînt în curăţia Lui desăvârşită şi
plin de mîngîiere în statornicia Lui, în iubirea Lui. El exprima
dorinţa Tatălui prin cuvînt şi prin faptă şi cînd se apropie de om,
acesta nu poate spune decît: „Iată, El este Dumnezeul adevărat
şi viaţa veşnică.
Dacă îl urmărim pe căile vieţii Sale şi-L vedem cum făcea bine şi
vindeca pe toţi care erau sub robia satanei, sau pe cei îngreuiaţi
de felurite boli, dacă îl vedem cum vindeca lepra, deschidea
ochii orbilor şi urechile surzilor, cum da hrană celor înfometaţi,
cum ştergea lacrimile văduvelor, dacă auzim glasul lui plin de
duioşie şi plînsetul Lui la mormîntul lui Lazăr şi privim apoi în
clipa cînd porunceşte morţii să-şi elibereze prada, atunci putem
spune: „Cuvântul S-a făcut trup şi a locuit printre noi plin de har
şi de adevăr. Şi noi am privit slava Lui, o slavă întocmai ca slava
singurului născut din Tatăl." (loan 1.14).
Toate lucrurile care se reflectă în viaţa şi slujba Apostolului
mărturisirii noastre sînt expresia în întregime de ceea ce este
Dumnezeu. Era „oglindirea slavei Lui şi întipărirea Fiinţei Lui."
De aceea să-L privim cît mai mult, pentru ca desfătarea noastră
în El să crească spre slava lui Dumnezeu care ne-a dat „slava
harului Său" cu care ne-a binecuvântat, aducîndu-ne în strînsă
legătură cu El însuşi şi cu Fiul dragostei Sale.
168

5 IUNIE
DUMNEZEU a zis lui Iacov: Socoală-te suie-te la Betel.
'   Gen. 35.1.
Dacă noi facem o greşeală sau ne-am îndepărtat de Dumnezeu
atunci Domnul ne duce în urmă acolo unde a început căderea.
„Adu-ţi dar aminte de unde ai căzut; pocăieşte-te şi întoarce-te
la faptele tale dintîi." (Apoc. 2.5). Aceasta este temelia reabili-
tării. Sufletul trebue readus înapoi, acolo unde a încetat măsura
dumnezeiască şi a început măsura omenească. Domnul nu a zis:
„Adu-ţi aminte unde eşti" ci „Aduţi aminte de unde ai căzut."
Numai pe această cale învăţăm cît de mult ne-am îndepărtat.
Dacă sîntem readuşi pe această cale la măsura sfîntă, dumneze-
iască, abia atunci putem compara în ce mare mocirlă a păcatului
am fost căzuţi; numai pe această cale putem vedea dragostea
care se ocupă în orice moment de noi.
în familia lui Iacov s-a acumulat mult rău fără să fie judecat de
el, pînă cînd sufletul lui a fost trezit de strigătul: „Scoală-te,
suie-te la Betel." Sihem nu era lucul în care putea să judece răul.
Atmosfera în locul acela era atît de îmbîcsită cu lucruri murdare
încît era imposibil ca acolo să recunoască caracterul răului. în
momentul în care Iacov a auzit strigătul să meargă spre Betel a
spus casei lui: „Scoate-ţi dumnezeii străini care sînt în mijlocul
vostru, curăţiţi-vă şi schimbaţi-vă hainele ca să ne sculăm şi să ne
suim la Betel, căci acolo voi ridica un altar Dumnezeului, care
m-a ascultat în ziua necazului meu şi care a fost cu mine în
călătoria pe care am făcut-o." (vezi vers. 2şi 3). Cînd a auzit de
Casa lui Dumnezeu sufletul patriarhului s-a pus în mişcare, adu-
cîndu-şi aminte de starea care era în urmă cu 20 de ani. Aceşti
ani au fost plini de succes pentru Iacov. Nu în Sihem ci în Betel a
învăţat cine este Dumnezeul cel viu. De aceea a trebuit să se
întoarcă înapoi de unde a plecat şi acolo să ridice un altar lui
Dumnezeu. Numai în locul prezenţei Domnului Isus poţi să
aduci adevărata adorare care I se cuvine Lui din toată inima. Şi
El e prezent acolo unde sînt doi sau trei adunaţi pentru NUME-
LE Său.
169

<f IUNIE
Tu mă înconjori pe dinapoi şi pe dinainte, şi-Ţi pui mîna
peste mine.	Ps. 139,5.
Tot timpul sîntem în mîna lui Dumnezeu pentru veşnica noastră
ocrotire, dar şi pentru creşterea noastră în educarea vieţii dum-
nezeieşti. Aceasta o simţim mai ales în timpurile marilor neca-
zuri. Dacă El trebuie să ne mustre atunci să nu ocolim mîna Lui.
Lucrarea Lui de mustrare trece totdeauna prin inima Sa de Tată
comportîndu-Se cu noi ca şi cu nişte fii. Această legătură fami-
liară stă la baza educării noastre. El poate să stoarcă lacrimi de
la o inimă de piatră şi poate să îngenuncheze pe un împotrivitor.
Nu numai carnea poate suferi ci El poate împlînta sabia şi în
sufletele noastre.
Cei cărora astăzi le merge bine să aibă milă de cei în suferinţă şi
încercaţi, căci mîine s-ar putea ca necazul să-şi găsească o portiţă
şi la ei. Niciodată să nu se găsească în gura şi inima noastră o
judecată rea cu privire la cei care trec prin necazuri, căci acestea
sînt lucruri între Tatăl ceresc şi fiecare individ de pe pămînt.
Dacă sîntem un timp în suferinţe şi întristări, atunci să avem
unica dorinţă ca Dumnezeu să-şi îndeplinească intenţile cu noi
în binecuvîntare şi spre slava Sa. Dumnezeu are numai gînduri
de dragoste şi pace cu noi toţi. Ce repede poate El să îndepăr-
teze toate suferinţele de la noi. „Ci cînd mîhneşte pe cineva, se
îndură iarăş de el, după îndurarea Lui cea mare, căci El nu
necăjeşte cu plăcere, nici nu mîhneşte bucuros pe copiii oame-
nilor." (Plîngeri 3.32-33). Să nu dispreţuim faptul că sîntem în
şcoala Domnului şi să nu obosim niciodată. Să nu ne supărăm
niciodată pe El, deoarece El cunoaşte începutul şi sfîrşitul, mă-
sura şi greutatea TUTUROR suferinţelor, El cunoaşte ce este
necesar pentru progresul nostru în credinţă.
Părăsirea unei răspunderi dată de Dumnezeu nu este niciodată
dovada smereniei; dimpotrivă smerenia cea mai adîncă se va
arăta cînd rămîi la locul tău în atîrnare de Dumnezeu. La fel este
şi cînd vrem să părăsim şcoala încercărilor.
170

7 IUNIE
Să nu părăsim adunarea noastră, cum au unii obicei; ci să
ne îndemnăm unii pe alţii, şi cu atît mai mult, cu cît vedeţi
că ziua se apropie.	Evr. 10,25.
Vizitam odată împreună cu un frate pe o soră mai în vîrstă.
Drumul nostru trecea pe o vale lungă, apoi printr-o pădure şi la
urmă printr-o luncă. Cu acest prilej sora ne-a spus următoarele:
„Odinioară în acest sat a mai locuit o soră care acum este la
Domnul. Ea vizita adunarea cu regularitate şi cu multă seriozi-
tate, fără să dea înapoi de la drumul lung şi greoi. îmbătrînind
drumul a devenit tot mai greu. Dar şi în această stare avea o
satisfacţie sufletească deosebită să fie acolo unde Domnul strîn-
ge pe ai Săi în jurul Său. Ea lua un taburet cu ea şi din cînd în
cînd se mai odihnea uşurînd astfel din greutatea drumului. Fă-
cea acest efort cu dorinţa sinceră să fie părtaşă la binecuvîntările
Cuvîntului lui Dumnezeu."
Iubiţii noştri, valorificăm noi în întregime măreaţa şi înalta co-
muniune frăţească? Este lumea aceasta mai presus decît întîlni-
rea cu fraţii care se adună numai şi numai pentru Numele Dom-
nului Isus? Sau luăm ca scuză indispoziţia noastră sau cea mai
mică greutate? Ceea ce împiedecă pe mulţi să ia parte la aduna-
rea în Numele Domnului Isus este starea lăuntrică a inimii. Tre-
buie să fie clar că apostolul insuflat de Duhul Sfînt cînd vorbeşte
de „adunarea noastră" nu s-a gîndit la secte, partizi şi grupări
modelate şi întreţinute de mîna omului care au luat naştere mai
tîrziu şi care au rămas pînă astăzi spre ruşinea creştinismului, ci
el se referă la Adunarea lui Dumnezeu, născută şi condusă prin
Duhul Său. în această adunare Domnul Isus vrea să audă cîntă-
rile noastre de laudă, cererile noastre, aici vrea să ne binecuvin-
teze şi să ne întărească tot mai mult pe drumul pustiei acestei
lumi.
Să cumpănim bine aceste lucruri în prezenţa lui Dumnezeu şi să
nu pierdem nici-o ocazie de a fi în prezenţa Sa în strîngerea
laolaltă a copiilor Săi.
171

8 IUNIE
.Căci jugul Meu este bun, şi sarcina Mea este uşoară.
Mat. 11.30.
Aceasta nu se putea spune cu privire la legea care Dumnezeu a
dat-o poporului Israel pe muntele Sinai. Cînd unii bărbaţi evrei
au încercat să infiltreze legea în creştinism, adică să oblige pe
credincioşii dintre Neamuri să ţină legea în ceea ce priveşte tăie-
rea împrejur, şi cerinţele legi, Petru a spus: „Acum dar de ce
ispitiţi pe Dumnezeu şi puneţi pe grumazul ucenicilor un jug pe
care nici părinţii noştri, nici noi nu l-am putut purta."
JUGUL LEGII NU PUTEA DUCE PE NIMENI LA ODIH-
NĂ. Conţinutul legii era tocmai cerinţele concrete ale lui Dum-
nezeu, dar omul era fără putere ca să le împlinească. De aceea a
trebuit să vină Domnul Isus în chip de om. El a satisfăcut pe
Dumnezeu pe deplin prin ascultarea Sa în tot ceea ce priveşte
legea. „Căci Hristos este SFÎRŞITUL legii, pentru ca ORICINE
crede în EI să poată căpăta neprihănirea" (vezi Rom. 10.4).
Această neprihănire vrea să ţi-o dăruiască şi ţie. Domnul ţi se"
adresează ţie cînd te cheamă: „Veniţi la Mine toţi cei trudiţi şi
împovoraţi, şi Eu vă voi da odihnă (Matei 11.28). Nu te teme,
căci Domnul care din dragoste a murit pentru păcătoşi, va duce
la îndeplinire toate proorociile Cuvîntului Său şi te va ajuta şi pe
tine să mergi calea aleasă cu El. El nu este un „om aspru" cum îl
denumeşte robul cel viclean şi leneş. (Mat. 25.24). El este un
Domn bun care te îndeamnă să iei jugul şi sarcina Lui care este
uşoară. A purta jugul Lui înseamnă a avea aceleaşi ţeluri şi gîn-
duri ca şi El. Este în folosul nostru să cunoaştem pe acest Domn,
să fim legaţi de El şi să parcurgem cu El calea care se va termina
în slava veşnică. Pentru aceasta trebuie mai întîi să-i aduci toate
păcatele tale într-o pocăinţă sinceră şi adevărată. Dacă vei face
acest lucru vei fi liber de orice păcat care pînă acum te mustra.
Vino chiar acum la acest Izvor de pace care este Domnul Isus
Hristos. El este gata să te primească. Nu amina pînă mîine căci
s-ar putea să fie prea tîrziu.
.   172

9 IUNIE
Şi a şezut la dreapta Măririi în locurile prea înalte.
Evr. 1,3.
Aceasta este poziţia Domnului Isus în prezent. Aici în cap. 1 din
Evrei vedem maiestatea Fiului lui Dumnezeu. „A şezut la
dreapta măririi" ne arată imensitatea slavei personale a Domnu-
lui Hristos. El este într-adevăr Creatorul, El este oglinda şi înti-
părirea slavei lui Dumnezeu şi El ţine şi păstrează toate lucrurile
prin Cuvîntul Său. El este jertfa de ispăşire a păcatelor. Noi
putem înţelege că această prezentare a slavei lui Hristos, fie că
este vorba de slava Sa personală fie că este vorba de poziţia Sa,
leagă deja de acum inimile tuturor credincioşilor cu cerul, acolo
unde este El. El este Dumnezeu. El a coborît din cer şi S-a
înălţat după lucrarea înfăptuită pe deplin. Prin aceasta şi în locu-
rile cereşti a moştenit un Nume care este mai minunat decît al
îngerilor.
Ce Domn minunat avem noi în El, care ocupă locul cel mai înalt
şi mai însemnat, locul de cinste care este numai al Lui. De aceea
să-I mulţumim tot timpul căci El este Salvatorul nostru. A Lui să
fie lauda, mărirea şi adorarea! De aceea în toată adunarea să nu
se audă altceva decît o îmbărbătare continuă în această direcţie.
Dar şi ca persoane individuale să-i aducem laudă pentru dragos-
tea Sa. în Ps. 22.25 scrie: „în adunarea cea mare Tu vei fi prici-
na laudelor mele şi-mi voi îndeplini juruinţele în faţa celor ce se
tem de Tine."
Duhul Sfînt nu împinge niciodată pe un suflet să privească la el
însuşi sau la lucrarea lui, ci ÎNTOTDEAUNA îndreaptă orice
privire numai la HRISTOS. A cunoaşte pe Hristos este viaţa
veşnică, şi descoperirea Fiului de către Tatăl prin Duhul Sfînt
alcătuieşte temelia Adunării. învăţătura cea mai duhovnicească
va fi totdeauna aceea, care înfăţişează neîncetat şi pe deplin pe
HRISTOS. Duhul nu se poate opri decît la Isus. Aşa dar, dacă
cineva slujeşte prin puterea Duhului lui Dumnezeu, va vorbi
totdeauna mai mult despre HRISTOS decît despre alte lucru-
ri.
173

.10 IUNIE
Binecuvîntat să fie DUMNEZEU, Tatăl DOMNULUI
nostru ISUS HRISTOS, Părintele îndurărilor şi DUM-
NEZEUL oricărei mîngîieri.	2. Cor. 1,3
Apostolul Pavel a trecut prin multe necazuri şi dureri. Din afară
trebuia să sufere prigoană şi dureri trupeşti, iar în lăuntru era
măcinat de griji pentru starea de decădere care se făcea simţită
în adunarea din Corint.
Dar îndurările şi mîngîierile pe care le-a primit erau mai valo-
roase pentru el. Chiar în clipele de întristare noi învăţăm să
cunoaştem mai bine pe „Tatăl îndurărilor şi al mîngăierilor." în
vremuri bune noi îl putem cunoaşte ca Dăruitorul tuturor
darurilor şi putem să-I mulţumim pentru binecuvîntările Sale,
dar în necazuri ne apropiem mai mult ca oricînd de inima Lui şi
putem simţi mai profund dragostea Lui şi harul Său nemărginit
-fapt care nu se întîmplă în clipe de bunăstare. •
Prin aceste încercări putem să fim şi noi o binecuvîntare pentru
alţii şi putem spune ca apostolul care mîngîie pe „cei întristaţi
precum am fost şi noi mîngîiaţi de Dumnezeu." Să învăţăm tot
mai mult aceste lucruri în şcoala lui Dumnezu. Dacă am învăţat
bine lecţia, atunci sîntem în stare să mîngîiem şi pe alţii îndepli-
nindu-ne slujba în chipul cel mai vrednic. Dacă cineva a trecut
prin necaz şi prin întristare poate cel mai bine să simtă şi să-i fie
milă pentru cel ce este în necaz, avînd cuvîntul potrivit pentru
mîngîierea inimii. Un slujitor al Domnului care a participat la
înmormîntarea unei fetiţe a fost întrebat de tatăl acesteia: „Dvs.
aţi pierdut vreodată un copil care vă era scump?" „Nu" a fost
răspunsul celui întrebat. „S-a putut simţi asta din cuvintele dum-
neavoastră." Dacă am gustat din amarul durerilor şi al necazu-
rilor vom putea înţelege şi simţi cu cel care este în astfel de
situaţii.
174

11 IUNIE
De aceea, fraţi sfinţi, cari aveţi parte de chemarea cereas-
că, aţintiţi-vă privirile la Apostolul şi Marele Preot al
mărturisirii noastre, adică ISUS!	Evr. 3,1.
Ce important este de a răspunde la această chemare scrisă în
acest Cuvînt. El care a primit Numele de „ISUS" ca om şi care
acum este proslăvit în cer, este Alfa. şi Omega mărturisirii cre-
dincioşilor. Numai cei care mărturisesc în adevăr sînt „fraţi
sfinţi", părtaşi ai chemării cereşti şi ei sînt în situaţie de a slăvi
Capul lor ceresc. Ei îl cunosc mai întîi ca „Apostolul" adică
trimisul lui Dumnezeu, căci este scris: „Dumnezeu, în adevăr
n-a trimis pe Fiul Său în lume ca să judece lumea, ci ca lumea să
fie mîntuită prin El." (loan 3.17). Ce mare osteneală a avut
Domnul în mijlocul iudeilor pentru a le arăta adevărul: „Mă
cunoaşteşteţi şi Mă ştiţi de unde sînt! Eu n-am venit de la Mine
însumi, ci Cel ce M-a trimis este adevărat şi voi nu-L cunoaş-
teţi." (loan 7.28). El era Apostolul credincios care S-a coborît
din cer şi care a putut să spună: „Am venit să fac nu voia Mea, ci
voia Celui ce M-a trimis." (loan 6.38).
Ei trebuiau să-L recunoască deoarece: „cel trimis de Dumnezeu
vorbea, vorbele lui Dumnezeu" şi „învăţătura Mea nu este a
Mea, ci a Celui ce M-a trimis pe Mine." (loan 7.16). Nu numai
vorbele au dat această dovadă ci şi faptele au dovedit acest lu-
cru: „Căci lucrurile pe care Mi le-a dat Tatăl să le săvîrşesc,
tocmai lucrurile acestea pe care le fac Eu mărturisesc despre
Mine că Tatăl M-a trimis." (loan 5.36). „Lucrarea pe care o cere
Dumnezeu este aceasta: să credeţi în Acela pe care L-a trimis
El." (loan 6.29) ca astfel să putem să-L privim şi să-L adorăm ca
pe Apostolul şi Marele nostru Preot.
Hristos e SINGURUL centru al Adunării lui Dumnezeu. Şi nu e
deajuns? Ne este prea deajuns pentru noi să fim „un singur duh
cu El" (1 Cor. 6.17). De ce să mai adăugăm ceva la El?
175

12 IUNIE
Au ajuns la Mara; dar n-au putut să bea apă din Mara,
pentrucă era amară.. ..DOMNUL i-a arătat un lemn, pe
care 1-a aruncat în apă. Şi apa s-a făcut dulce.
Exod. 15,23.24.
Poporul Israel a intrat sub ocrotirea norului şi a stupului de foc
cu o cîntare de laudă pe buze. Acum, Dumnezeu a început să
încerce credinţa lor, ca să cunoască pe fiecare om din popor cu
ce are în inima lui, dacă este gata să se lase condus de legile lui
Dumnezeu în căile Iui. Dar, vai prima încercare a scos Ia iveală
la acest popor o stare rea a inimii. Poporul se împotrivea lui
Moise. Nu era uşoară încercarea: lipsă de apă şi apoi cînd au
găsit-o, după multă căutare, nu putea fi băută, De aceea să nu
judecăm prea uşor şi repede pe acest popor. Oare în ce stare am
fi fost noi în faţa unei asemenea încercări? Ce milostiv este însă
Dumnezeu. Noi nu auzim nici un reproş; Dumnezeu este Acela
care îi arată lui Moise un lemn care aruncat în apă ridica toată
amărăciunea. Prin această încercare poporul putea să înveţe să
recunoască, că nu sînt mai buni decît egiptenii şi de aceea aveau
nevoie de acest lemn -o pildă limpede a crucii Domnului Hris-
tos- unicul mijloc de a rămînea pe căile lui Dumnezeu. O, de-am
învăţa din această întîmplare ca totdeauna să luăm pe Dumne-
zeu în ajutor. Atunci vom face experienţa că la El TOTUL este
cu putinţă indiferent cît de mare ar fi amărăciunea.
Cei dintîi paşi ai celor răscumpăraţi de Domnul sînt în primejdie
de a se lăsa „purtaţi încoace şi încolo de orice vînt de învăţătură"
de nerăbdare şi cîrtiri. Singurul mijloc de ocrotire este privirea
la Domnul Isus. El se descopere totdeauna potrivit cu nevoile
poporului Său, iar ai Săi, în loc să se plîngă de împrejurările în
care se găsesc, iau doar prilej din ele ca să ceară şi mai mult har
de la El. în felul acesta vom putea cunoaşte tot mai mult şi tot
mai bine pe Dumnezeul şi Tatăl nostru.
176

13 IUNIE
Să cad în mînile DOMNULUI, căci îndurările Lui sînt
nemărginite; dar să nu cad în mînile oamenilor!
l.Cro. 21, 13.
David a căzut în greşeala de a număra poporul. Se vede că nu
mai avea încrederea de altădată cînd prin puterea lui Dumnezeu
a învins leul şi ursul, ba mai mult, a învins pe uriaşul Goliat.
Prietenul lui de altă dată -Ionatan- l-ar fi făcut de ruşine în
această situaţie critică: „Poate că Domnul va lucra pentru noi,
căci nimic nu împiedecă pe Domnul să dea izbăvire printr-un
mic număr ca şi printr-un mare număr." (1 Sam. 14.6). Număra-
rea poporului de către David era o întristare pentru Dumnezeu.
Deşi s-a smerit în chip plăcut lui Dumnezeu cu cuvintele: „Eu
am păcătuit mult de tot" totuş mustrarea nu a putut fi evitată.
Desigur că a fost iertat dar i-au fost prezentate trei urgii din care
trebuia să aleagă pe cea prin care voia să treacă. Pînă atunci
David găsise într-un chip minunat îndurare la Dumnezeu, la
oameni însă nu găsise decît nedreptate şi răutate. De aceea a
preferat să cadă în mîinile lui Dumnezeu.
Şi noi, credincioşii, cunoaştem pe acest Dumnezeu şi îl numim
Tatăl nostru. El este Tatăl îndurărilor: 2 Chor. 1.3. El se poartă
cu noi ca şi cu nişte fii (Evrei 12.7), dar dacă părăsim calea cre-
dincioşiei şi a încrederii atunci trebuie să suferim întristările
Sale. Dacă ne smerim cu privire la neajunsurile noastre, atunci
să fim siguri că El se îndură de noi. (Plîngeri 3.32). Lui David i-a
fost dăruit harul să nu cadă în mîinile oamenilor, dar Domnului
Isus nu i-a fost îngăduit acest har: „Fiul Omului va fi dat în
mîinile oamenilor." (Marcu9.31). Cît a trebuit să sufere din
mîna omului nici nu ne putem imagina! Ura oamenilor se ridica
puternic împotriva rîvnei Lui pentru slava lui Dumnezeu. Omul
a avut „ceasul său" în care a pus mîna pe Fiul lui Dumnezeu,
căruia i-a pricinuit cea mai mare durere care ar fi putut exista.
Trebuie mai mult curaj pentru a fi smerit decît pentru a fi mîn-
dru.
177

14 IUNIE
Staţi gata dar, avînd mijlocul încins cu adevărul, îmbră-
caţi cu platoşa neprihănirii.	Efes. 6,14.
Platoşa neprihănirii înseamnă un suflet care nu are nimic rău
să-şi reproşeze. Omul firesc (natural) ştie cît de pătat este cu
păcate cugetul său. Dacă creştinii se ţin strîns legaţi de adevăr,
vor avea ca duşman pe satan. Dacă avem un cuget curat putem
înainta cu paşi siguri. Sîntem îmbrăcaţi cu platoşa neprihănirii,
cînd din dragoste pentru El umblăm cu Dumnezeu. Noi primim
un cuget curat, foarte sensibil în faţa lui Dumnezeu prin sîngele
Mielului şi cînd umblăm cu Dumnezeu noi păstrăm aceeaşi cla-
ritate în faţa tuturor oamenilor ca şi în părtăşia cu Dumnezeu.
Atunci ne este dăruită puterea practică a unei ţinute demne şi a
unui cuget care ne mustră. Chiar dacă nu ne vede nimeni dintre
oameni, sinceritatea şi adevărul arată spre o astfel de inimă.
Dacă sîntem aspri cu trupul nostru ca să fim un exemplu în
umblare, vom fi plini de bucurie pe calea lui Dumnezeu. Dum-
nezeu este prezent oriunde. Unde sînt semănate roadele nepri-
hănirii, acolo vom găsi calea păcii în neprihănire. Dacă inima
este în pace cu Dumnezeu şi nu are nici o mustrare dacă plăce-
rile sînt ţinute în frîu, atunci în suflet stăpîneşte pacea. Dacă în
umblarea noastră pe pămînt inima este înălţată deasupra pămîn-
tului, legată de lucruri mai bune, atunci umblăm într-un duh de
pace cu ceilalţi oameni şi nimic nu va perturba legăturile noastre
cu Dumnezeu. El este Dumnezeul păcii, şi pacea Domnului Isus
umple inimile noastre. Ce platoşă minunată avem noi! Prin ea
putem să ne apărăm de săgeţile arzătoare ale celui rău. Dragos-
tea lui Dumnezeu cucereşte în felul acesta inima noastră şi ne
face demni să gustăm binecuvîntările duhovniceşti iar picioarele
vor fi încălţate cu rîvna Evangheliei păcii, Evanghelia lui Dum-
nezeu.
Oamenii sînt mari sau mici cînd sînt puşi alături unii de alţii, dar
în faţa lui Dumnezeu nu sînt decît NIMIC.
178

15 IUNIE
Vino! i-a zis ISUS. Petru s-a coborît din corabie, şi a înce-
put să umble pe ape ca să meargă la ISUS.  Mat. 14,29.
Chemarea lui Petru făcută de Domnul nu era numai scurtă dar
era concisă şi decisivă: VINO! Ce vrea să ne spună aceasta? Noi
sîntem chemaţi cu o chemare sfîntă aşa cum stă scris: „Pe aceia
pe care i-a hotărît mai dinainte, i-a şi chemat, i-a şi socotit nepri-
hăniţi, iar pe aceia pe care i-a socotit neprihăniţi i-a şi proslăvit.
Deci ce vom zice noi în faţa tuturor acestor lucruri!"
(Rom. 8.30-31).
Această chemare se face şi astăzi ca pe vremea lui Petru. El s-a
coborît din corabie desprinzîndu-se de toate lucrurile care sînt
întemeiate pe ce este firesc, pe carne. El umbla pe apă; aceasta
înseamnă că mergea pe o cale pe care numai credinţa o poate
parcurge. Şi atîta timp cit credinţa era în acţiune iar privirea lui
era ţintă la Domnul Isus, nu era nicio primejdie în jurul lui. Dar
după ce şi-a îndepărtat privirea de la Domnul a trebuit să
cunoască afundarea. Şi nouă ne-a fost adresată chemarea Dom-
nului de a merge în întîmpinarea Lui. Primii creştini au înţeles
foarte bine chemarea aceasta, şi înţelegerea se vedea în umbla-
rea lor. Credincioşii, într-adevăr, au trăit în aşteptarea Mirelui.
Ei au părăsit lumea şi tot ce le stîrnea poftele şi legăturile cu
lumea. Aşteptarea Domnului şi dorinţa de a fi pe veci cu El,
stăpînea toată umblarea lor şi îi îndepărtau de rău. Ei s-au dus în
puterea şi energia Duhului pe Calea credinţei, Cale pe care
lumea nu poate să meargă.
Iată, sîntem aproape de clipa cînd se va auzi glasul: „Iată Mire-
le, ieşiţi-i în întîmpinare!" Oare nu vrem să mergem şi noi în
întîmpinarea Lui? De aceea să avem o ureche ascultătoare de
întreg Cuvîntul lui Dumnezeu, să ne debarasăm, de tot ce ne-ar
putea împiedeca de la aşteptarea Domnului.
„ASCULTAREA face mai mult decît jertfele..."
179

16 IUNIE
Şi nu-Mi voi mai aduce aminte de păcatele lor, nici de
fărădelegile lor.	Evr. 10,17.
După ce toţi locuitorii pămîntului au fost judecaţi prin valurile
potopului, Dumnezeu a aşezat în înălţimea cerului curcubeul
care şi în zilele noastre dă mărturia că Dumnezeu şi-a dat cuvîn-
tul că nu va mai nimici lumea prin apă.
Si peste noi a bîntuit judecata, dar prin moartea Domnului pe
cruce, El a fost făcut Mijlocitorul nostru. A fost o judecată mai
grea şi mai cutremurătoare decît potopul lui Noe. Toate valurile
mîniei adevărate a lui Dumnezeu L-au lovit pe Hristos pentru
păcatele noastre. El a fost în moarte şi în mormînt. Oare nu
răzbate pînă la noi din mijlocul norilor întunecoşi care s-au
strîns deasupra crucii de pe Golgata, chemarea sfîntă a
Evangheliei harului şi a păcii? Razele slavei acestui Soare ne
dau o bucurie veşnică.
Nu ne spune oare într-o formă foarte clară jertfa de pe Golgota
că judecata pentru nelegiuirile şi păcatele noastre nu se mai poa-
te repeta? Dumnezeu ne convinge prin Cuvîntul Său că se ţine
de promisiunile Lui şi nu judecă de două ori pe cel vinovat. El
nu mai vrea să-şi amintească de păcatele noastre. El doreşte
mult să sădească în inimile noastre ceea ce Hristos a făcut în
locul nostru şi astfel să-L cunoaştem ca pe Dumnezeul şi Tatăl
nostru.
Poţi să spui şi tu iubite cititor, că Domnul Isus a stat pentru tine
personal la judecată şi că a purtat păcatele tale? A fost în viaţa
ta o zi cînd sătul de păcatele tale, te-ai refugiat la crucea de pe
Golgota? Dacă nu poţi spune un „da" din toată inima atunci
vino chiar acum la jertfa Domnului Isus şi primeşte prin credinţă
ceea ce El a făcut în locul tău. Atunci vei fi sigur că în ziua
judecăţii nu te va mai lovi judecata.
Alexandru cel Mare a dat ordin cameristului să strige în fiecare
dimineaţă: „Gîndeşte-te că trebuie să mori."
O, dacă am reflecta mai mult la acest adevăr! Atunci alta ar fi
umblarea noastră a tuturor în faţa lui Dumnezeu şi în faţa oame-
nilor.
180

17 IUNIE
Mă bucur de Cuvîntul Tău, ca cel ce găseşte o mare pra-
dă.	Ps. 119,162.
Pe cînd Martin Luther a făcut gimnaziul la Erfurt, a găsit în
biblioteca universităţii o Biblie în limba latină. Era pentru prima
dată cînd a avut ocazia să aibă o astfel de carte. în mîna lui era
ca un mărgăritar. A observat cu mirare că există mai multe texte
şi mai multe cărţi în ea, decît se aminteau în biserici sau în cărţile
religioase. Pe cînd se preocupa de Vechiul Testament a ajuns la
istorisirea lui Samuel cu mama lui Hanna pe care o citea cu mult
drag şi interes. Din cauză că totul i se părea nou, Dumnezeu a
stîrnit în el dorinţa sinceră de a avea ca proprietate personală o
astfel de carte. Luther nu numai că a putut să aibă o astfel de
Carte, dar i s-a permis de către Dumnezeu să o şi traducă în
limba germană. în felul acesta poporul german a putut să citeas-
că Cuvîntul lui Dumnezeu în limba lui. Această lucrare a fost
una din problemele de bază ale Reformei religioase conduse de
el. Noi învăţăm din aceasta cît de plăcut este cel care iubeşte
Cuvîntul lui Dumnezeu. Ştim şi de alţi traducători care au oferit
poporului lor Sfîntul Cuvînt al lui Dumnezeu în limba lor.
Se ştie de exemplu de D. Corailescu din România că a scris de 4
ori cu mîna toată Biblia. Toate sînt descoperite în faţa Marelui
nostru Tată şi Dumnezeu.
Oare cum este cu tine în această direcţie? Este Cuvîntul lui
Dumnezeu cel mai preţios, sau poţi să te debarasezi de el? Folo-
seşti orice clipă pentru a-1 citi?
Dacă nu ai ajuns încă în această stare, atunci roagă-te Domnului
să-ţi dea bucuria hrănirii cu veşnicul Cuvînt. Dacă dorinţa ta
este sinceră, El îţi va mări bucuria de a trage foloase duhovni-
ceşti din Cartea Sa. Binecuvîntat este cel ce găseşte în Cuvîntul
lui Dumnezeu un mărgăritar de preţ; este ca unul care găseşte o
mare pradă.
în anul 1500, Biblia era tipărită doar în 14 limbi. în anul 1800 în
71 de limbi, iar în 1965 în peste 1250 de limbi şi dialecte.
181

18 IUNIE
Cînd a sosit ceasul, ISUS a şezut la masă cu cei doispre-
zece apostoli. El le-a zis: Am dorit mult să mănînc Pastele
acestea cu voi înainte de patima Mea.       Luc. 22,14.15.
Pastele (în original: Pasah) s-a sărbătorit în amintirea eliberării
poporul Israel din robia Egiptului.
In ceasul acela greu cînd Domnul Isus a fost prins, s-a gîndit în
dragostea Lui la toţi oamenii care vor preţui lucrarea de mîntui-
re, de salvare din lanţurile satanei şi care îl vor primi pe El ca
Mîntuitor. Acolo a inaugurat Cina spre amintirea Sa. Mielul
pascal al iudeilor ne arată anticipat suferinţele care aveau să
vină peste Domnul Isus. Cina ne arată ceea ce a fost El pe Gol-
gota pentru noi. La Cină vestim moartea Domnului. Ce a fost
această moarte pentru credincioşi, pentru lume, pentru sat an,
pentru toată creatura, pentru Dumnezeu, ne dezvăluie toate
acele versete din Sfînta Scriptură care citează moartea Domnu-
lui Hristos şi urmările sale. O dată cu Cina, Domnul a oferit un
loc credincioşilor la Masa Lui, loc pe care îl ocupă acum şi în
toată veşnicia. Este locul prezenţei lui Dumnezeu unde aducem
adorare în duh şi adevăr. Dacă apărem în faţa lui Dumnezeu în
această poziţie la Masa Domnului nostru prea iubit şi dacă ne
gîndim cît L-a costat pe Dumnezeu această lucrare de mîntuire
ca dovada dragostei Lui care L-a dus la moarte, nu putem decît
să ne închinăm în faţa Lui şi să-I aducem mulţumiri, laudă şi
adorare. Nu putem decît să slăvim harul care ne-a adus în ace-
astă stare de copii ai lui Dumnezeu şi de adoratori. Atunci nu
mai avem ce să-I cerem, căci sîntem copleşiţi de dragostea Lui.
Nu avem ce explicaţii să mai dăm, căci semnele morţii Lui ne
vorbesc mai mult şi mai desluşit. Te bucuri şi tu de un astfel de
loc unde poţi să-ţi aduci din toată inima adorarea ta? Locul ace-
sta nu-1 vei găsi în organizaţiile religioase ale oamenilor căci
acolo omul dirijează lucrurile cum vrea. Adevăratul loc al ado-
rării" este afară din tabără, unde El este UNIC conducător.
182

19 IUNIE
Tot ce este vrednic de cinste, tot ce este drept, tot ce este
curat, tot ce este vrednic de iubit, tot ce este vrednic de
primit, orice faptă bună, şi orice laudă, aceasta să vă
însufleţească.	Fii. 4,8.
în epistola către Filipeni găsim experienţa unui credincios care
se găseşte sub îndemnul Duhului Sfînt pe calea spre cer. El
cunoaşte pe Hristos ca pe viaţa sa (cap. 1.21), mai departe ne
este înfăţişat chipul lui Hristos pe care credinciosul vrea să-1
copieze întru totul (cap. 2.5-8) şi el îşi atinge ţinta, adică se va
face asemenea trupului slavei urmărind premiul chemării cereşti
(3.14,20). Cel credincios se „bucură totdeauna" în Domnul a
cărui venire este aproape.
Ce îmbărbătare serioasă pentru toţi copii lui Dumnezeu, care
trebuie să meargă prin această lume prin multe necazuri încer-
cări şi primejdii. Cu cît simţim slăbiciunea noastră şi vedem
pustia cu primejdiile şi necazurile ei, cu atît simţim mîngîiere şi
adăpost ÎN Dumnezeu: „Şi pacea lui Dumnezeu care întrece
orice pricepere, vă va păzi inimile şi gîndurile în Hristos Isus."
(cap. 4.7).
Astfel plin de Hristos, îmbrăcat şi fericit, creştinul caută să placă
numai lui Isus. „Tot ce este adevărat tot ce este vrednic de cins-
te, tot ce este drept, tot ce este curat, tot ce este vrednic de iubit,
tot ce este vrednic de primit, orice faptă bună şi orice laudă"
acestea să însufleţească toate inimile creştinilor şi pe acestea să
le practicăm. Atunci umblarea noastră va fi vrednică de Domnul
şi vom face cinste Numelui Său putînd să lăudăm în mijlocul
credincioşilor pe Marele nostru Mîntuitor. Prin aceasta vom
face experienţa preţioasă că aparţinem unui Dumnezeu al păcii
şi că El este scutul şi ocrotirea noastră în tot timpul vieţii.
înţelepciunea este necesară pentru a crede, nu pentru a fi necre-
dincios.
183

20 IUNIE
Dar toţi, parcă fuseseră vorbiţi, au început să se desvino-
văţească.	Luc. 14,18.
Dezvinovăţirea celor chemaţi la ospăţul cel mare nu era făcută
sub formă de răutate, dar după logică era neîntemeiată. Primul
a cumpărat un ogor şi acum vroia să meargă acolo să-1 vadă. Iată
o scuză falsă, căci dacă vreau să cumpăr ceva mai întîi caut să
văd acel lucru şi nu după aceea. Următorul a adus acelaş fel de
scuză. El a cumpărat cinci perechi de boi şi acum vroia să le
încerce. Iar al treilea se scuza prin faptul că s-a căsătorit şi din
această cauză nu ar putea să vină. Oare nu putea merge cu
soţia? Sau poate o soţie opri pe un bărbat ca să-şi îndeplinească
obligaţile sale? Toate desvinovăţirile şi scuzele nu au fost însoţi-
te de un temei bine clădit.
Aşa s-a întimplat cu poporul Israel. Toţi au fost chemaţi la ospă-
ţul cel mare, dar toţi se scuzau fără temeiuri care să stea în
picioare, deoarece temeiurile de fapt nu existau. De aceea au
căutat fel şi fel de scuze şi se ascundeau după nişte lucruri
pămînteşti, jignind şi lepădînd pe Acela care a vrut să-i strîngă la
o masă. Proprietarul casei, care a pregătit această masă avînd
plăcere să-şi vadă casa plină a zis robului să meargă în pieţe, pe
uliţele cetăţii, să aducă pe săraci, ciungi, orbi şi şchiopi şi întrucât
mai era loc, să meargă să adune pe cei de pe drumuri şi cei care
stau la garduri. Ce minunat lucrează harul lui Dumnezeu. Prin
lepădarea Israelului a fost propovăduită Evanghelia paginilor,
celor slabi şi neputincioşi. Toţi aceştia au fost chemaţi la ospăţ.
Şi tu eşti chemat. Sau poate trăieşti cu impresia că nu eşti sărac,
nici olog, nici orb, sau nu te consideri ca cel de pe stradă. Crezi
poate că ai o viaţă ireproşabilă în faţa lui Dumnezeu. Gîndeşte-
te că prin refuzarea acestei chemări îl lepezi pe Domnul Hristos,
neglijezi şi calci în picioare harul Său. Dacă vrei să fi scăpat de
veşnica pierzare, trebuie să te pocăieşti şi să asculţi chemarea
care îţi este adresată ţie. Nu uita că aceste rînduri ar putea să fie
ultimul semnal de alarmă pentru hotărîrea ta.
184

21 IUNIE
Moise a zis DOMNULUI: Ah! DOAMNE, eu nu sînt un
om cu vorbirea uşoară; şi cusurul acesta nu-i nici de ieri,
nici de alaltăeri, nici măcar de cînd vorbeşti Tu robului
Tău; căci vorba şi limba mi-este încurcată.    Exod. 4,10.
Această ezitare a lui Moise depăşeşte orice graniţă a răbdării
omeneşti, dar Dumnezeu în îndelunga Sa răbdare mai aşteaptă.
El aminteşte robului Să că El însuşi dă omului înţelepciune şi
grai, şi-i mai spune că vrea să fie cu gura lui. Astfel aduce Dum-
nezeu pe robul Său în dragoste şi răbdare la locul unde vrea să-1
aibe. Dar Moise încă nu-i mulţumit şi cine oare nu ar putea
înţelege teama pentru un popor aşa de mare? Era un lucru mare
şi greu ca să scoţi din Egipt un astfel de popor. Moise s-a uitat la
el însuşi şi nu la Dumnezeu. Dumnezeu stă TOTDEAUNA dea-
supra turor lucrurilor şi numai El trebuie slăvit.
Aici, în aceste împrejurări, vedem o minunată arătare a lui
Dumnezeu. Dumnezeu nu pune deoparte pe Moise ca să nu mai
fie conducătorul poporului ci îi dă şi un ajutor în Aaron a cărui
vorbire era mai uşoară. Ce Dumnezeu minunat! După ce Dum-
nezeu îl îmbărbătează pe Moise prin nişte minuni şi semne Moi-
se este de acord să meargă acolo unde este trimis.
Dumnezeu să ne dea harul de a ne întemeia totdeauna pe Cuvîn-
tul Său chiar şi atunci cînd, ca oameni nu vedem o ieşire, sau
cînd constatăm o slăbiciune în dependenţa noastră faţă de Dom-
nul. Pe de altă parte este un mare lucru, căci în şcoala lui Dum-
nezeu învăţăm să vorbim acolo unde şi El ar fi vorbit şi învăţăm
să tăcem acolo unde şi El ar fi tăcut, mai învăţăm să fim lesne la
auzit şi încet la vorbit.
Ca să ne bucurăm de starea de faţă a lui Dumnezeu, trebue să
fim şi noi unde este El; şi pe El nu-L vom găsi în mijlocul cer-
turilor unei lumi nelegiuite. Aşa dar cu cît copilul lui Dumnezeu
va părăsi mai grabnic locul în care Domnul nu se poate găsi cu
atît va fi mai bine de el.
185

22 IUNIE
Căci armele cu cari ne luptăm noi, nu sînt supuse firii
pămînteşti, ci sînt puternice, întărite	Noi răsturnăm
izvodirile minţii şi orice înălţime, cari se ridică împotriva
cunoştinţei lui DUMNEZEU; şi orice gînd îl facem rob
ascultării de HRISTOS.	2. Cor. 10,4,5.
Apostolul Pavel putea să scrie tesalonicenilor că ei au primit
Cuvîntul lui Dumnezeu „în adevăr" (1 Tes. 2.13). Chiar de pe
atunci erau oameni care vorbeau lucruri stricate şi dădeau învă-
ţături false (F. Ap. 20.30;2 Cor. 2.17). Cum întîmpina apostolul
astfel de elemente? Cu armătura dumnezeiască! Dacă este vor-
ba de libertatea în Hristos, atunci nu-i slăbea şi nu le dădea nici
o clipă de răgaz pentru adevărul Evangheliei (Gal. 2.5). în zilele
noastre se învaţă multe lucruri de-a îndoaselea şi în afară de
aceste învăţături false ai căror purtători nu trebuie nici să-i pri-
mim în casele noastre, nici să-i salutăm.
Sînt concepţii omeneşti care spun că Dumnezeu este iubire şi El
nu va lăsa pe oameni în pierzare veşnică. Cei ce spun asta uită în
mod voit că Dumnezeu este sfînt şi drept aşa cum ne învaţă
Cuvîntul lui Dumnezeu. La oameni care vorbesc în felul acesta
le lipseşte SUPUNEREA faţă de Cuvîntul lui Dumnezeu. Dacă
privim la faptul că unii fraţi şi surori ţin la moda timpului şi nu la
decenţa unei ţinute demne, acestea nu sînt decît arătarea faptu-
lui că acei credincioşi nu umblă în supunere faţă de Marele Mîn-
tuitor care i-a răscumpărat din acest veac rău. Dacă cineva caută
scuze prin răstălmăcirea Cuvîntului lui Dumnezeu sti fie sigur că
satana a cîştigat teren în acea inimă. Să dăm ascultarea noastră
deplină Cuvîntului sfînt care rămîne acelaşi azi ca şi ieri, să nu
ne luăm după obiceiurile lumii, şi în felul acesta să putem pro-
slăvi pe acest pămînt pe Domnul Hristos.
186

23 IUNIE
Stăruiţi în rugăciune, vegheaţi în ea cu mulţumiri.
Col. 4,2.
Rugăciunea este respiraţia sufletului. Fără aceasta nu e posibiliă
comunitatea cu Dumnezeu şi cu Domnul Isus Hristos. Epafra a
recunoscut acest lucru. El iubea pe fraţii şi surorile din Colose,
Laodicea şi Ierapole şi se ruga insistent pentru ei. Dragostea
pentru ei îl îndemna mult de tot ca să aducă necazurile lor în faţa
lui Dumnezeu.
Cu cît iubim mai mult frăţietatea cu atît mai mult ne vom ruga
pentru ei, şi în aceeaşi măsură creşte şi interesul nostru pentru
ei. Dacă rugăciunile noastre sînt bine întemeiate şi sincere
atunci vom stărui în ele.
Necesitatea acestei slujbe sfinte şi ascunse să ne stea tot timpul
în faţa ochilor noştri. De ar urma toţi credincioşii în această
privinţă exemplul lui Epafra. Cîte prilejuri avem noi în zilele de
azi să stăruim în rugăciune! Mulţi copii ai lui Dumnezeu se lasă
prinşi de vidul acestei lumi care caută să-i aspire. Multe învăţă-
turi false se răspîndesc şi între copiii lui Dumnezeu iar formalis-
mul se răspîndeşte cu paşi repezi. Cît de necesară este rugăciu-
nea şi în zilele noastre! De-am fi în tot timpul în rugăciune şi
pentru oamenii care sînt pe calea pierzării veşnice. Să ne rugăm
insistent pentru mîntuirea păcătoşilor pierduţi. în curînd Dom-
nul va veni. Să nu obosim rugîndu-ne.
Niciodată nu a fost mai mare trebuinţă de rugăciune în Aduna-
rea lui Dumnezeu ca în vremea de faţă. S-ar putea spune că
satana întrebuinţează toată iscusinţa pe care o are ca să împovă-
reze sufletele şi să împiedece toate silinţele poporului lui Dum-
nezeu. Pentru unii, el se serveşte de ocupaţiile lor; pentru alţii,
de greutăţile familiare; pentru alţii de durerile şi greutăţile lor
personale.
Vrăjmaşii sînt mulţi şi numai puterea lui Dumnezeu ne poate
face în stare să facem faţă tuturor acestor piedici şi să le biruim.
Dumnezeu lucrează totdeauna cînd credinţa se îndreaptă spre
El, avînd ca ţintă slava Lui.
187

24 IUNIE
Multe căi pot părea bune omului, dar la urmă se văd că
duc la moarte.	Prov. 14,12.
Adeseori în viaţă stăm în cumpănă şi nu ştim ce decizie să luăm.
Poate că sînt lucruri mari sau lucruri minore. Dar vedem de
multe ori că lucrurile minore pînă la urmă sînt mari şi viceversa.
De aceea este necesar să fim precauţi în toate, cercetînd atent
care este voia Domnului nostru prea iubit. Dacă privim la Lot
vedem că privirea lui era atrasă de ceea ce vedea cu ochii săi.
Totul era ospitalier aici, dar oamenii acelui ţinut erau împotriva
lui Dumnezeu. Noi citim că: „Lot şi-a ridicat ochii şi a văzut că
toată cîmpia Iordanului	" (Gen. 13.10). Dacă şi-ar fi ridicat
ochii spre Dumnezeu şi ar fi stăruit: „Doamne spune-mi calea
Ta!" ar fi primit răspuns ce trebuie să facă. Dar el a mers pe
calea care a găsit-o de cuvinţă şi această cale 1-a dus la moarte.
Ce urmări au avut hotărîrile greşite ale lui Lot! Acest exemplu
să fie şi pentru noi un semnal de alarmă. Ce primejdios este
pentru un credincios cînd îşi alege calea sa proporie! Cîţi dintre
fraţii şi surorile tinere nu au găsit cu cale să meargă împreună pe
drumul vieţii sau cîţi nu şi-au ales o meserie fără să întrebe pe
Domnul, şi în totală dependenţă de El să ia o hotărîre. Urmarea
au fost necazuri şi inimi frînte.
Dacă cineva intenţionează să facă voia lui Dumnezeu nu va
rămînea niciodată fără răspuns. Dar cine nu se teme să facă
primul pas de unul singur acela nu are altceva de aşteptat decît
să culeagă urmările căilor proprii.
In vremea noastră, creştinii de nume, pretind că văd, dar în
realitate ei sînt orbi, vorbind în mod spiritual. Ochii celui ce e
convins că e orb se pot deschide; dar ce se poate face pentru
unul, care crede că vede, cînd de fapt, nu vede de loc? Această
nerecunoaştere a adevăratei stări are urmări grave. Totdeauna
sîntem binecuvîntaţi cînd sîntem aduşi să ne cunoaştem întru
cîtva, pe noi înşine. Căci numai atunci ne putem da seama de
ceea ce este Dumnezeu pentru noi.
188

25 IUNIE
Eu eram meşterul Lui, la lucru lîngă El, şi în toate zilele
eram desfătarea Lui;..şi găsindu-mi desfătarea in fiii oa-
menilor.	Prov. 8,30.31.
Sfînta Scriptură ne lasă adesea să privim prin cuvintele ei, în
veşnicie. Aici noi ascultăm vorbind pe Acela care e „puterea şi
înţelepciunea lui Dumnezeu." (1 Cor. 1.24). Din veşnicie Fiul
lui Dumnezeu era desfătarea Tatălui, obiectul dragostei Lui,
plăcerea inimii Sale. Ce mare însemnătate are El pentru noi să
ne gîndim că Cel ce era desfătarea lui Dumnezeu a devenit om
dîndu-se ca jertfă pentru mîntuirea noastră. Şi mai mult decît
atît îl auzim spunînd: „..găsindu-şi desfătarea în fii oamenilor."
Cum se poate oare ca „desfătarea Tatălui" să-şi găsească desfă-
tarea şi în noi, nişte oameni păcătoşi? Acest lucru nu s-a petre-
cut pentru faptele noastre bune, sau pentrucă în noi ar exista
ceva bun. NU, El ştia că Dumnezeu are nişte planuri cu omul pe
acest pămînt; El vedea un mărgăritar pe acest pămînt care avea
mare valoare pentru inima Sa. Dragostea era motorul care intra
în acţiune pentru a-şi da viaţa pentru omenire. Din această ca-
uză a mers drumul Golgotei. Ca răsplată a suferinţelor Sale,
Tatăl i-a dat ca moştenire pe toţi aceia care cred în El şi care
acum sînt obiectele dragostei Sale. Atît de preţuit este omul
mîntuit, încît este ridicat la rangul de copil al lui Dumnezeu. Cît
de mult a preţuit Dumnezeu lumea şi totuşi cît de puţini sînt
aceia care fac voia Lui. în Isaia 43.4 Dumnezeu ne spune: „De
aceea pentru că ai preţ în ochii Mei, pentrucă eşti preţuit te
iubesc." Oare nu ne îndeamnă aceasta ca să-i aducem şi mai
multă adorare? Nu ne îndeamnă această dragoste ca să ţinem
fără şovăire la mărturisirea nădejdii noastre? Şi nu ne îndeamnă
să nu recunoaştem alt teren de strîngere laolaltă decît terenul
prezenţei Sale? Acolo El este CONDUCĂTOR şi tot ce se face
izvorăşte din îndemnul Duhului Sfînt. Toţi care citesc aceste
rînduri sînt chemaţi acolo. Vrei să primeşti invitaţia Marelui
Păstor?
189

26 IUNIE
Eu sînt adevărata viţă, şi Tatăl Meu este vierul.
loan 15,1-
Domnul Isus este adevărata viţă, Tatăl este vierul şi ucenicii sînt
mlădiţele. Dacă Domnul Isus nu dă sevă fructului, acesta nu
este veritabil. Rămînerea în Domnul Isus se realizează prin de-
pendenţă deplină faţă de El. Pe această cale, Domnul Isus vrea
ca ucenicii Săi să fie un izvor conţinu de putere şi de roade. El
însuşi vrea să fie ÎN ei. în afară de El nu putem efectua nimic.
Dacă noi posedăm puterea prin rămînerea în El, vom aduce
multe şi bogate roade. Dacă rămîne în noi Cuvîntul Său va da
naştere prin rugăciune la o forţă nouă care nu poate fi învinsă.
Atunci putem cere în Numele Său ceea ce vrem şi se va înde-
plini.
Există în acest capitol trei îndemnuri foarte preţioase:
-	„rămîneţi în Mine..."
-	„rămîneţi în dragostea Mea.."
-	„dacă.. .rămîn în voi cuvintele Mele."
ASCULTAREA şi DEPENDENŢA sînt cele două temelii de
bază ale vieţii practice aici pe pămînt. Aici nu este vorba despre
mîntuirea unui păcătos ci despre calea unui ucenic al lui Hristos
care vrea să savureze deplin dragostea Lui. într-o astfel de inimă
plăcerile acestei lumi nu au nici un loc. Bucuria în Domnul ne
îmbărbătează să slujim unul altuia şi să ne întărim pe calea
ascultării şi a credinţei noastre sfinte. Să umblăm cu demnitate
pe calea noastră, ca în felul acesta să arătăm lumii o viaţă de
belşug duhovnicesc. Să nu uităm că Domnul Isus atît de mult
ne-a iubit încît şi-a dat viaţa pentru noi.
Dacă mustrat pentru păcat, privesc la crucea Domnului Isus în
jertfa Lui văd nu numai că „păcatele mele" au fost iertate, dar
văd, că şi „păcatul meu" adică firea mea cea pămîntească -rădă-
cina tuturor păcatelor mele- a fost nimicită şi lucrul acesta ne dă
o pace adîncă. La cruce văd pe Dumnezeu ca prieten al păcăto-
sului, dînd la o parte păcatul.
190

27 IUNIE
în adevăr, voi care de mult trebuia să fiţi învăţători, aveţi
iarăş trebuinţă de cineva să vă înveţe cele dintîi adevăruri
ale cuvintelor lui DUMNEZEU, şi aţi ajuns să aveţi ne-
voie de lapte, nu de hrană tare.	Evr. 5,12.
Voia lui Dumnezeu este ca cel credincios să crească şi să
sporească în avuţiile duhovniceşti. Este o stare normală, la fel
cum în viaţa de toate zilele omul trebuie să se dezvolte şi să
propăşească. Legea dezvoltării este una din cele mai decisive
legi şi stă la temelia oricărei acţiuni dumnezeieşti, atît în creaţie
cît şi în domeniul Duhului. Credinciosul trebuie să treacă de la
poziţia de prunc în Hristos la poziţia de tînăr şi apoi la poziţia de
om matur. Dacă nu se petrece această creştere, înseamnă că
există o cauză negativă în viaţa creştinului.
Evreii trebuiau să fie aşa de înaintaţi încît să fie în stare să înveţe
pe alţii. Dar ei aveau nevoie din nou de învăţăturile începătoare.
Ei au devenit „greoi la pricepere" şi aceasta a dăunat creşterii
lor.
Nu există o stagnare mai mare ca aceea cauzată de alipirea de
vechile tradiţii sau forme religioase care nu au nimic cu credinţa
adevărată. Astfel de oameni se înşală amarnic, deoarece lui
Dumnezeu nu-i trebuie robi cu inima împărţită sau creştini nu-
mai de duminica. Acolo unde este formalism lipseşte creşterea..
De aceea, iubite cititor care doreşti să creşti în credinţă, depăr-
tează - te de formele religioase prin ieşirea afară din orice tabără
religioasă şi ocuparea terenului în Adunarea lui Dumnezeu.
Ţinem să declarăm că nu ne trece prin minte să mişcăm un deget
ca să atingem vreunul din sisteme. Nu cu ele avem noi a face; de
ele se va ocupa Domnul. Noi avem a face cu sfinţii din aceste
sisteme şi căutăm ca printr-o acţiune spirituală, prin lucrarea
cuvintelor Scripturii să-i scoatem din ele şi să-i aducem să-şi ia
locul cuvenit în Adunarea lui Dumnezeu.
191

28 IUNIE
Grozav lucru este să cazi în mînile DUMNEZEULUI ce-
lui viu!	Evr. 10,31.
Cînd odinioară David după greşeala sa a cerut să cadă în mîinile
lui Dumnezeu deoarece milostenile Lui sînt mari, asistăm apoi
la o mustrare faţă de robul Său (1 Cronici 21). Dar textul de
astăzi analizează pe oamenii care păcătuiesc cu voia. Cine efec-
tuează acest pas, calcă în picioare pe Fiul lui Dumnezeu şi Du-
hul harului ignorînd sîngele lui Isus vărsat pentru iertarea păca-
telor. Astfel de oameni dispreţuiesc sîngele vărsat de Domnul
nostru, punîndu-1 alături de orice sînge al animalelor vărsat în
vechime. Pentru astfel de oameni nu există altă jertfă de ispăşi-
re, iar jertfele pe care le mai aduc evreii şi azi nu mai au nici o
valoare. Ceea ce mai rămîne în astfel de situaţii este mînia lui
Dumnezeu care va judeca aspru pe cei care au nedreptăţit pe
Fiul Său prea iubit.
De aceasta va avea parte toţi care nu vor să primească harul lui
Dumnezeu care este întemeiat pe jertfa de mîntuire a lui Isus şi
toţi care se împotrivesc alipindu-se de cei care-L răstignesc pe
Hristos.
Acum, cînd citeşti aceste rînduri, mai ai ocazia să scapi de mînia
lui Dumnezeu. Vino cu pocăinţă la El şi recunoaşte toate păca-
tele tale în faţa Lui şi vei primi iertare şi pace. Gîndeşte-te bine
la textul de astăzi: „Grozav lucru este să cazi în mîinile Dumne-
zeului celui viu."
O, cititor neîntors la Dumnezeu te rugăm cu stăruinţă nu mai
zăbovi. Zăbava înseamnă nechibzuinţă. Fiecare clipă este de
preţ. Nu ştii clipa cînd ai putea fi secerat de moarte şi trimis în
locul unde nu vei avea nici o rază, nici cea mai slabă licărire de
nădejde, în locul de întuneric, nenorocire şi zbuciumare veşnică.
Vino aşa cum eşti la ISUS care stă cu braţele şi inima plină de
dragoste, gata să te primească, să te adăpostească, să te mîntu-
iască să te binecuvinteze potrivit cu dragostea Sa şi cu preţul
desăvîrşit al Numelui şi jertfei Sale.
192

29 IUNIE
Pot să se mute munţii, pot să se clatine dealurile, dar
dragostea Mea nu se va muta de la tine, şi legămîntul Meu
de pace nu se va clătina, zice DOMNUL, care are milă de
tine.	Isa. 54,10.
Dumnezeu aduce aminte totdeauna omului ce slab este în faţa
puterii Sale. Omul aleargă cu groază din locuinţa sa cînd este un
cutremur. Dar cine poate să descrie ce va fi atunci cînd va veni
ce citim în Apocalipsăceasul încercărilor care are să vină peste
lumea întreagă, ca să încerce pe locuitorii pămîntului", cînd
Dumnezeu va judeca acest pămînt.
Atunci oamenii se vor ascunde în crăpăturile stîncilor, în peşteri
şi vor spune: „Cădeţi peste noi şi ascundeţi-ne de faţa Celui ce
sade pe scaunul de domnie şi de mînia Mielului" (Apoc. 6.16).
Cei care în timpul harului nu vor să asculte chemarea Domnului
Isus vor avea parte de judecata lui Dumnezeu. Nici stîncile şi
nici dealurile nu vor putea ocroti pe păcătoşi de judecată.
Dumnezeu a dat poporului Său pămîntesc preţioase proorocii pe
care le va îndeplini chiar şi prin neascultarea poporului. în pre-
zent acolo unde se adună credincioşii aceste proorocii sînt de-
osebit de preţioase. în mijlocul atîtor frămîntări ale acestei lumi,
credinciosul are dreptul să-şi aţintească privirea la Dumnezeu
aşa cum spune Psalmul 32: „cel ce se încrede ÎN Domnul este
înconjurat cu îndurarea Lui." Credinciosul oricînd poate să ştie
şi să fie convins că Dumnezeu este credincios celor făgăduite. El
îi va întări pe ai Săi şi-i va păzi de orice rău.
Sînt mulţi copii ai lui Dumnezeu care îşi trăiesc zilele în temeri,
întuneric şi nesiguranţă. Toată slujba lor dumnezeiască în loc să
fie urmarea vieţii veşnice pe care o au şi de care se bucură, nu-i
decît împlinirea unei datorii legale şi o pregătire pentru viaţa
veşnică. Iar „nădejdea fericită" pe care ne-a dat-o harul, ca să
ne învioreze inimile le rămîne cu totul necunoscută. O socotesc
ca o visare şi aşteaptă ziua judecăţii în loc să aştepte pe Hris-
tos.
CALENDAR BIBLIC Bg. 7	193

30 IUNIE
Eu sînt a iubitului meu şi iubitul meu este al meu; el îşi
paşte turma între crini.	Cînt. 6,3.
Aceasta este vorbirea unui suflet care nu mai are valoare în ochii
săi proprii. Cînd cineva se preocupă cu Hristos, sufletul intră în
gîndurile şi dragostea Lui în loc să se ocupe cu gîndurile şi sim-
ţirile proprii. Ochii, inima, gîndurile şi buzele -toate sînt pline
de Hristos şi sînt preocupate cu El. în cap. 2.16 mireasa spune:
„Prea iubitul meu este al meu şi eu sînt a lui." Acolo bucuria de
a poseda pe Hristos stă pe prim plan: „El este al meu." Aici este
vorba de o bucurie mai profundă şi anume aceea de a aparţine
lui Hristos: „eu sînt a Lui." Ambele bucurii sînt binecuvîntate
dar bucuria care izvorăşte din convingerea: „Eu sînt a Lui" are
un gînd mai profund şi ne arată o creştere dumnezeiască. Noi
putem înţelege bucuria unui suflet trezit din somnul păcatului
care exclamă: Eu cred acum în Hristos, eu ştiu că El a murit
pentru mine. Un suflet care a fost scos la lumina lui Dumnezeu
din întunerecul păcatului poate exclama victorios: Isus este al
meu. Să nu se minimalizeze niciodată bucuria de a avea pe Hris-
tos dar sufletul să nu rămînă numai aici ci să facă progrese în
recunoaşterea adevărului.
Să căutăm să trăim în simţămîntul că ne găsim totdeauna în faţa
lui Dumnezeu. Numai astfel vom fi păziţi de multele feluri şi
forme ale răului pe care le întîlnim zilnic. Frica de Dumnezeu
s-ar dovedi un zăgaz binecuvîntat împotriva răului, în orice chip
şi formă. Ea ne-ar face adevăraţi în toate vorbele şi faptele
noastre. De cîte ori nu vorbim mult mai mult decît simţim. Cît
de schimbată ar fi purtarea noastră dacă ne-am da seama totdea-
una că Dumnezeu ne aude şi ne vede, că El ţine seamă de orice
cuvînt al nostru, cunoaşte orice gînd şi vede toate căile noastre.
Dacă am rămînea cît mai aproape de izvorul iubirii dumnezeieşti
am fi nişte rîuri răcoritoare dovedind că sîntem ai iubitului nos-
tru Domn şi El este al nostru. Ce bine ar fi dacă toate acestea
s-ar împlini mai mult şi s-ar ţinea mai cu tărie între noi!
194

IULIE

1 IULIE
Timp de şapte zile, veţi mînca azimi. Din cea dintîi zi veţi
scoate aluatul din casele voastre: căci oricine va mînca
pîine dospită, din ziua întîi pînă în ziua a şaptea, va fi
nimicit din Israel	Exod. 12,15.
Sîngele mielului pascal care se vedea pe amîndoi stîlpii şi dea-
supra uşii caselor israeliţilor îi ocrotea de judecata dumnezeias-
că, de moartea întîiului născut. Sîngele era mărturia că în acea
casă pătrunsese o dată moartea.
Comuniunea cu Dumnezeu şi unii cu alţii prin mîncarea Mielu-
lui pregătit ne face atenţi să îndepărtăm mai întîi TOT aluatul.
Aluatul este o înfăţişare a tot ce este rău şi al păcatului, fie că e
vorba de conduită morală, fie că e vorba de învăţături greşite.
Cele şapte zile, adică o săptămînă, ne arată că toată viaţa cre-
dinciosului din clipa întoarcerii sale la Dumnezeu trebuie să fie
sfîntă. Domnul să ne dea harul ca să îndepărtăm tot aluatul din
casele noastre şi din vieţile noastre. A mînca azimi înseamnă a
ne supune fără şovăială tuturor îndemnurilor Sfintei Scripturi.
Numai cînd umblăm în lumina Cuvântului avem părtăşie cu
Dumnezeu şi unii cu alţii. în această lumină putem recunoaşte
tot ce nu-i place lui Dumnezeu. Orice delăsare în privinţa cerce-
tării personale este cauza multor slăbiciuni, lipsuri şi a necredin-
cioşiei.
Un israelit care nu se ţinea de poruncile lui Dumnezeu trebuia
să fie nimicit din mijlocul lui Israel. Ce învăţătură serioasă!
Dacă din neglijenţa noastră nu ne cercetăm şi nu mărturisim
abaterea în faţa lui Dumnezeu, adorarea noastră va fi nevredni-
că. Atunci Dumnezeu trebuie să ne ia în şcoala Sa de educaţie
prin dragoste. Dacă nu îndepărtăm răul, judecîndu-1 atunci are
să se infiltreze tot mai mult şi Dumnezeu aduce judecata asupra
noastră. Aluatul are proprietatea de a invada toată masa. De
aceea apostolul, minat de Duhul Sfînt, a scris: „Măturaţi aluatul
cel vechi. Nu este datoria voastră să judecaţi pe cei dinăuntru?"
(1 Cor. 5). Noi, credincioşii trebuie să facem această lucrare. Nu
trebuie să-L rugăm să o facă El.
196

2 IULIE
Am un botez cu care trebuie să fiu botezat, şi cît de
înstrîmtorat sînt pînă cînd va fi îndeplinit!     Luc. 12,50.
Aceste cuvinte le-a spus Domnul şi Mîntuitorul nostru cu mult
timp înainte de a suferi moartea pe cruce. De fapt, drumul Lui
mergea în întregime spre cruce. Numai prin drumul crucii Isus a
putut să slăvească pe Tatăl în întregime şi pentru vecii vecilor.
Toate valurile judecăţii lui Dumnezeu asupra păcatului au tre-
buit să acopere pe Mielul lui Dumnezeu. Cu acest botez trebuia
să fie botezat, în această adîncime de suferinţe -care noi nicio-
dată nu sîntem în stare să le cercetăm- trebuia să meargă El.
Domnul Hristos a trebuit să sufere moartea în toată amărăciu-
nea ei ca plată pentru păcatele care le-a luat de bună voie asupra
Lui. Noi pricepem puţin fioru Lui din Ghetsimani. Şi totuş a
vrut să fie botezat cu acest botez al suferinţei ca să isprăvească
lucrarea.
De ce a trebuit să vină toată suferinţa asupra Lui? „Pentru bucu-
ria care-I era pusă înainte, a suferit crucea." Prin lucrarea Lui
desăvârşită zăgazurile dragostei dumnezeieşti au fost deschise să
curgă spre noi. Dar pentru aceasta Domnul nostru prea iubit a
trebuit să păşească în adîncimi mari. Să nu uităm lucrul acesta,
căci este împlinit pentru noi care credem.
El a spus ucenicilor şi prin ei şi nouă: „Să faceţi lucrul acesta
spre amintirea Mea." Să privim la Masa Domnului cu ochii ţintă
spre suferinţele şi moartea Lui, ca acestea să dea naştere în ini-
mile noastre la admiraţie sfintă şi la adorarea care NUMAI Lui i
se cuvine.
Masa Domnului ne pune înainte cele mai scumpe adevăruri.
Mîntuirea este săvârşită, păcatele sînt iertate. Harul domneşte
prin neprihănire. Boldul morţii este înlăturat. Slava veşnică ne
este descoperită din partea lui Dumnezeu. Unitatea unui singur
Trup ne este înfăţişată înaintea noastră. Nu mai este nevoie de
alte explicaţii, decît de o simplă şi sfîntă practicare a amintirii
morţii Domnului Hristos.
197

3 IULIE
DOMNUL a vorbit lui Moise, şi a zis: Trimite nişte oa-
meni să iscodească ţara Canaanului, pe care o dau copii-
lor lui Israel.	Num. 13,1.2
Dacă citim numai aceste două versete sîntem înclinaţi să credem
că iscodirea ţării Canaanului ar fi fost după voia lui Dumnezeu.
Moise i-a îmbărbătat să se suie şi să o ia în primire. (Deut. 1.21).
Ca să intre în binecuvîntările pregătite de Dumnezeu trebuia
numai ASCULTARE şi CREDINŢĂ. Aici s-a arătat că popo-
rul nu are nici credinţă, nici ascultare. „Voi v-aţi apropiat de
mine" a spus Moise, „şi aţi zis: Să trimitem nişte oameni înain-
tea noastră ca să iscodească ţara." Era nevoie de aceasta? Prin
aceasta nu a fost oare jignit Dumnezeul adevărului? Dumnezeu
le-a acceptat cererea dar pentru popor a fost o amară durere,
încă 38 de ani au mai călătorit şi din numărul bărbaţilor care au
ieşit din Egipt numai doi au intrat în ţara făgăduită. Toţi ceilalţi
au murit în pustie din cauza necredinţei lor. In 1 Cor. 10.6 citim:
„Şi aceste lucruri s-au întîmplat ca să ne slujească nouă drept
pildă."
In privinţa lucrării de mîntuire a lui Isus şi a harului Său dătător
de iertare cei care au crezut au intrat în comuniune intimă cu
Dumnezeu. De această credinţă vorbeşte apostolul în Romani
1.17 şi Galateni 3.11 unde e amintit versetul: „Cel neprihănit va
trăi prin credinţă." Asemenea verset îl mai regăsim în conţinut şi
în Evrei 10.38 unde este vorba de statornicie. Toate promisiuni-
le lui Dumnezeu pentru calea noastră şi pentru slava viitoare
sînt „DA" şi „AMIN." Putem să ne bazăm pe fidelitatea lui
Dumnezeu în orice împrejurări. Prin aceasta îl vom cinsti pe
Acela care a spus: „Voi cinsti pe cine Mă cinsteşte." Vrem oare
să-L întristăm prin necredinţa noastră?
Adevăratul mijloc ca să înaintăm în viaţa duhovnicească este ca
să trăim pentru Adunarea lui Dumnezeu şi nu pentru altceva.
Omul care trăieşte potrivit gîndului Duhului lui Dumnezeu
despre Adunarea Sa va creşte în omul cel nou.
198

4 IULIE
Nădăjduieşte în DOMNUL! Fii tare, îmbărătează-ţi ini-
ma, şi nădăjduieşte în DOMNUL!	Ps. 27,14.
Un comerciant credincios se găsea după o serie de pierderi în-
tr-o postură foarte rea. El era foarte posomorit şi sănătatea lui
suferea mult din această cauză. Nevasta lui deşi era posomorită
încerca să-1 întărească. Ea a rugat insistent pe Dumnezeu ca să-i
vină în ajutor. Dumnezeul cel Atotputernic a lucrat într-un chip
minunat.
Fetiţa cea mai mare care avea opt ani s-a sculat cu ochii în la-
crimi şi a spus: „Eu am avut un vis foarte trist. Se părea că
Dumnezeu a murit şi a fost înmormîntat de îngeri. Tatăl care de
mult nu a mai zîmbit nu s-a putut abţine şi i-a spus: „Copilaşule,
ştergeţi lacrimile. Dumnezeu nu poate să moară." Acest cuvînt
a lovit-o puternic pe mamă. „Tu înveţi copila să nu plîngă, căci
Dumnezeu nu poate să moară şi tu însuţi nu scoţi de aici mîngî-
ierea de care ai nevoie. De ce nu vrei să te rezemi pe Acela care
nu poate să mintă care nu dormitează? Nu a numărat El perii de
pe capul nostru? El nu poate să-i părăsească pe cei care se încred
în El." Profund mişcat, tatăl a prins încredere în Dumnezeul cel
viu. El i-a dat puterea să se autodepăşească.
Cunoşti şi tu pe Acest Dumnezeu Atotputernic? Cine se încrede
în El nu va fi dat niciodată de ruşine!
J. H. Pestalozzi (1746-1827) pedagog de talie internaţională şi
creştin a cărui operă a fost caracterizată ca „forţă generatoare a
noilor curente pedagogice" a scris: „Copilul meu, există un
Dumnezeu de care ai nevoie, acum cînd nu mai ai nevoie de
mine. Este un Dumnezeu care te ia în braţele Lui, cînd eu nu te
mai pot proteja; este un Dumnezeu care cugetă la fericirea şi
bucuriile tale." „Voinţa lui Dumnezeu şi tot ceea ce eu îmi pot
închipui mai nobil, mai bun pentru mine însumi, sînt tot una. De
aceea, nu mai trăiesc pentru mine însumi, ci pentru Cel ce m-a
luat în braţele Lui părinteşti."
199

5 IULIE
La început, DUMNEZEU a făcut cerurile şi pămîntul.
Gen. 1,1.
. Primul verset al Bibliei vorbeşte că Dumnezeu a făcut cerul adi-
că întreg cosmosul şi a creat pămîntul. Este foarte însemnat să
înţelegem că, crearea tuturor lucrurilor nu poate fi cercetată
prin concepţia omenească. O putem pricepe numai prin desco-
perirea dumnezeiască. „Prin credinţă pricepem că lumea a fost
făcută prin Cuvîntul lui Dumnezeu, aşa că tot ce se vede nu a
fost făcut din lucrurile care se văd." (Evrei 11.3). Dumnezeu
este Izvorul TUTUROR lucrurilor, Cuvîntul Lui a chemat totul
la viaţă. Din mai multe texte noi ştim că Domnul Isus este înfăp-
tuitorul întregii creaţii dumnezeieşti şi în felul acesta este arătat
în Evanghelia după loan cap. 1: Cuvîntul. Pentru credincios nu
este de loc greu ca să recunoască: „El a spus şi s-a făcut" că El a
ordonat şi a luat fiinţă. Aceste cuvinte exclud pe deplin gîndul
despre evoluţie. Dumnezeu nu a avut nevoie de evoluţie ci a
creat prin Cuvîntul puterii Sale şi după gîndul Lui. Qt de preţios
este acest lucru pentru credinţă! Credinciosul cunoaşte pe Dum-
nezeul dragostei care s-a revelat în Hristos Isus şi are libertatea
să-I slujească în dragoste, exprimînd voia Creatorului într-o
lume ruinată de păcat.
Biblia prezintă o lume creată de mîna lui Dumnezeu. Biblia
prezintă o Dumnezeire prin a cărei putere infinită au fost chib-
zuite, formate şi făcute toate lucrurile.
Teoria evoluţiei spune că toate aceste lucruri s-au făcut
printr-un proces material de acţiuni întîmplătoare, negîndite de
nimeni, proces pentru care autorii teoriei nu dau nici o explica-
ţie. Bine a spus prof. Edwin Conklin,mare biolog de la univer-
sitatea din Princeton: „Probabiliatea ca viaţa să apară la întîm-
plare prin accident este comparabilă cu probabiliatea ca un dic-
ţionar să rezulte dintr-o explozie într-o tipografie." Teoria evo-
luţiei este o minciună monstruoasă, o tăgăduire a lui Dumnezeu,
o tăgăduire a sufletului omenesc, ea face din om o fiară, ea
goleşte omenirea de toate lucrurile sfinte pe care Dumnezeu le-a
revelat în Cartea Sa.
200

6 IULIE
Pămîntul era pustiu şi gol; peste faţa adîncului de ape era
întunerec, şi Duhul lui DUMNEZEU se mişca pe deasu-
pra apelor.	Gen. 1,2.
Textul de astăzi în limba ebraică începe cu: „Şi...." fapt care a
făcut pe unii cercetători ai Sfintei Scripturi să-1 socotească ca o
legătură unică cu versetul 1. Dar nu este aşa. Ce important este
să citim Cuvîntul lui Dumnezeu cu atenţie! Multe lămuriri false
au temelia în citirea superficială a Cuvântului lui Dumnezeu.
Dumnezeu nu a făcut pămîntul într-o stare brută care apoi să-1
finiseze, să evolueze, ci toate s-au petrecut aşa cum a ordonat
Dumnezeu.
Din ce cauză era pămîntul pustiu şi gol? Scriptura nu ne spune
aici direct, dar citim în Isaia 45.18: „.. .1-a făcut nu ca să fie
pustiu, ci 1-a întocmit ca să fie locuit." Dumnezeu nu întocmeşte
nimic pustiu şi gol. Aceasta nu ar fi o lucrare onorabilă pentru
El. Starea de dezordine este urmarea căderii satanei. Satana,
care a fost creat „era un heruvim ocrotitor" pînă în momentul
cînd s-a împotrivit lui Dumnezeu. Satana este stăpînitorul întu-
nericului şi aşa a ajuns omul fără Dumnezeu. Numai Duhul lui
Dumnezeu poate să lumineze pe oameni. Credinciosul răscum-
părat ştie că pustiul şi golul sînt lucrarea satanei şi de aceea se
străduieşte să fie o solie de a scoate pe oameni de sub această
dominaţie şi a le arăta salvarea în Isus, care pe crucea Golgotei a
învins pe acest duşman.
Păziţi-vă inima cu toată sîrguinţa! Păziţi-vă de orice influienţă
religioasă falsă! Ţineţi seama că trăiţi într-o lume a cărei atmos-
feră este ucigătoare pentru viaţa duhovnicească. Cu o pătrunde-
re infernală, vrăjmaşul caută să întindă în jurul vostru mrejele
din toate părţile şi numai o legătură neîntreruptă cu Dumnezeu
vă poate păzi! înviaţi împreună cu Domnul Hristos, gîndiţi-vă la
lucrurile de sus nu la cele de pe pămînt, pentrucă cetăţenia
voastră este în ceruri de unde aşteptaţi pe Domnul care va
schimba trupul stării voastre smerite!
201

7 IULIE
DUMNEZEU a zis: Să se facă lumină! Şi a fost lumină.
DUMNEZEU a văzut că lumina era bună.   Gen. 1,3.4.
Facerea lumii în cele şase zile înseamnă nu numai creaţie, ci şi o
lucrare de refacere a pămîntului pentru a fi locuibil pentru oa-
meni, în starea aceea de „pustiu şi gol" mai întîi Dumnezeu a
făcut lumina. Nu pentrucă lui Dumnezeu i-ar fi trebuit lumină
pentru lucrarea Lui ci pentru că lumina este o creaţie minunată a
Lui, temelia celorlalte lucrări. Dumnezeu se reliefează în lumină
după cum El însuşi este lumină. Unde ajunge lumina, întuneri-
cul se îndepărtează. „Iată că nici întunericul nu este întunecos
pentru Tine; ci noaptea străluceşte ca ziua şi întunericul ca lumi-
na" (Ps. 139.12). Aceste două noţiuni sînt preluate de Cuvîntul
lui Dumnezeu şi folosite în chip duhovnicesc. Dumnezeu este şi
Izvorul luminii duhovniceşti. El lasă ca lumina să cadă în inima
întunecată a omului pentru a îndepărta această stare. în felul
acesta arată Duhul lui Dumnezeu oamenilor starea nenorocită
la care i-a dus păcatul. Cine vrea să primească această lumină şi
crede în jertfa Domnului Isus de la cruce, adusă pentru iertarea
păcatelor, primeşte iertare şi pace. în felul acesta inima este
salvată de întunericul păcatului.
Tot de lumină are nevoie şi fiecare credincios în parte. Cînd un
copil al lui Dumnezeu lasă ca lumina Cuvîntului Sfînt să pătrun-
dă cu toată intensitatea sa în inimă se va produce o schimbare în
părerile şi gîndurile cele vechi. Toate par de atunci încolo schim-
bate şi într-o lumină nouă. Biblia pare o carte nouă. Scăpaţi de
atmosfera întunecată care învăluie sistemele religioase, creştinul
va putea vedea totul în lumina cerească a Scripturii, parcă ar fi o
întoarcere din nou la Dumnezeu. în încurcătura religioasă a zile-
lor noastre fiecare avem nevoie de lumina sfîntă a Bibliei pentru
a putea recunoaşte adevărul. Rămîne pentru fiecare o pro-
blemă, dacă vrea să lase pătrunderea luminii de Sus în inimă sau
dacă se mai hrăneşte cu lumina slabă pe care o dă omul.
202

8 IULIE
DUMNEZEU a făcut pe om după chipul Său, 1-a făcut
după chipul lui DUMNEZEU; parte bărbătească şi parte
femeiască i-a făcut.	Gen. 1,27.
La creaţie Dumnezeu a spus totdeauna „să se facă" şi s-a făcut.
Dar cînd a fost vorba de om a spus: „Să facem om după chipul
Nostru, după asemănarea noastră." Cuvîntul „chip" arată că
este asemănător. Omul trebuia să fie reprezentantul lui Dumne-
zeu pe pămînt şi trebuia să-1 administreze. Această poziţie înaltă
a omului era legată de o mare răspundere. Omul a fost creat
după chipul lui Dumnezeu, fapt care ne arată că omul este în
caracter şi calitate asemănător cu Dumnezeu deşi într-o măsură
foarte mică.
Dar ce a făcut omul cu aceste asemănări şi calităţi? El nu a
căutat onoarea lui Dumnezeu ci şi-a căutat interesele proprii.
Chipul a fost distrus prin păcat. Dar totuş mîna lui Dumnezeu se
mai poate recunoaşte chiar şi atunci cînd omul se îndepărtează.
Noi credincioşii putem vedea în om tot timpul chipul lui Dum-
nezeu pentru care Fiul Său a înfăptuit lucrarea de mîntuire şi
ne-a salvat din mîna satanei.
Tot timpul satan s-a străduit să depărteze pe om de Dumnezeu.
Printre multele mijloace ale sale vrem să amintim una din cele
mai rafinate şi anume: predestinaţia. Sînt idei şi oameni care
susţin că nu pot crede pentru că nu au fost hotărîţi de Dumnezeu
din veşnicie. înlătură oare această teorie răspunderea sub care
se află fiecare om de a crede mărturia lămurită şi simplă care se
găseşte în Biblie? NU, ci dimpotrivă toate acestea ne arată rău-
tatea inimii, chipul dezumanizat de către satan care-1 face pe om
să nu primească mărturia lui Dumnezeu. Este scris clar şi pentru
toţi de pe pămînt: „Cei ce nu ascultă de Evanghelia Domnului
nostru Isus Hristos vor avea ca pedeapsă o pierzare veşnică" (2
Tes. 1.8-9). Oamenii sint făcuţi răspunzători să creadă Cuvîntul
Evangheliei şi vor fi pedepsiţi pentrucă nu l-au crezut. Oricine
crede în Domnul Isus are viaţa veşnică. (loan 3.16).
203

9 IULIE
Neprihăniţilor, bucuraţi-vă în DOMNUL!  Oamenilor
fără prihană le sade bine cîntarea de laudă	Cîntaţi-I
o cînjare nouă!	Ps. 33,1.3.
Credinciosul prin harul lui Dumnezeu a devenit o creaţie nouă
ÎN Isus Hristos. Glasul lui Dumnezeu a răsunat odată: „Nu este
nici un om neprihănit, niciunul măcar." în starea aceasta nu
putea fi nici o bucurie, nici o laudă pe buze. Dar Dumnezeu a
găsit o cale ca cei neprihăniţi să poată fi plini de fericire şi de
laudă în faţa Lui. Este foarte important pentru fiecare copil al
lui Dumnezeu să înţeleagă că el a primit neprihănirea dumneze-
iască ÎN Isus Hristos şi că are un loc înaintea lui Dumnezeu.
Dacă sufletul se bucură de acest har, atunci este în stare să laude
pe Dumnezeu şi să intoneze „o cîntare nouă." Această cîntare
slăveşte măreaţa mîntuire şi salvare. Dacă Israel avea o mîntuire
temporară, atunci cel credincios de astăzi cunoaşte o mîntuire
veşnică care a pregătit-o Dumnezeu ÎN Isus. Dumnezeu ne vede
numai prin Isus Hristos ca pe nişte copii curaţi pentru adorare.
El „ne-a rînduit să fim înfiaţi ÎN Isus Hristos mai dinainte după
buna plăcere a voiei Sale. Acum El vrea „să locuiască în mijlo-
cul cîntărilor de laudă" ale credincioşilor. Toată viaţa noastră să
fie o cîntare de laudă; da, avem dreptul ca împreună cu toţi
copiii lui Dumnezeu să venim în faţa Lui cu mulţumire şi cu
adorare.
O adunare după voia lui Dumnezeu, unde se aduce adevărata •
adorare, se adună numai în jurul Persoanei Domnului Isus. O
astfel de adunare e despărţită de orice sectă sau partidă sau
biserică omenească; cei ce o alcătuiesc sînt numai creştini năs-
cuţi din nou, mădulare ale Trupului lui Hristos. Ea nu este sub
povăţuirea unei singure persoane care face totul. în ea nu sînt
alte rînduieli decît cele care sînt recunoscute de Noul Testa-
ment. Singura autoritate este Cuvîntul Iui Dumnezeu şi nu păre-
rile unui om, oricît de dotat ar fi el. Aduci şi tu adorare într-o
asemenea adunare sau te mai găseşti acolo unde omul conduce
totul?
204

10 IULIE
Şi Saul a zis lui David: Du-te şi DOMNUL să fie cu tine!
1. Sam. 17,37.
în Saul şi David putem vedea religiozitatea externă şi adevărata
credinţă stînd faţă în faţă. După ce David a prezentat credinţa
lui faţă de prezenţa şi puterea lui Dumnezeu, Saul a spus: „Du-
te şi Domnul să fie cu tine". Vai, ce puţin cunoştea acest om ce
înseamnă de a avea pe Dumnezeu cu el. Saul căuta să dea apa-
renţa că se încrede în Dumnezeu, dar în realitate îşi punea
nădejdea în armura lui. Este un lucru ruşinos folosirea cuvinte-
lor frumoase care nu sînt din pornirea inimii, aşa cum e cazul lui
Saul.
Cît de des vorbim şi noi despre nădejdea noastră în Domnul şi
ne bazăm totuş cîte odată pe împrejurări sau cel puţin sperăm în
ajutorul lor. Aşa s-a întîmplat şi cu Saul. El a spus: „Dumnezeu
să fie cu tine" şi totuş a îmbrăcat pe David cu haine, coif de
aramă şi platoşă. El nici nu gîndea ca David să lupte în alt mod
decît în cel obişnuit.
Cît de des se întîmplă şi cu noi aşa. Ne folosim de starea mate-
rială şi-L excludem prin aceasta pe Dumnezeu.
Dar nu avem voie să ne folosim de starea materială? Nu îi erau
necesare lui David acele lucruri? Desigur, dar numai cînd stă în
corelaţie cu credinţa în veşnicul Dumnezeu, şi cu slava Sa! Sta-
rea noastră materială nu are voie niciodată să excludă pe Dum-
nezeu.
Nu este nicio stare mai binecuvîntată decît aceea a unui suflet
care trăieşte, ca un copil, într-o deplină atîrnare de Dumnezeu,
mulţumindu-se pe deplin să aştepte vremea lui. E drept că
această stare îşi are şi ea încercările ei. Dar omul duhovnicesc
învaţă cele mai adînci lecţii şi se bucură în încercările cele mai
grele căci nu este părăsit ci are pe Dumnezeu de partea sa. Ce
bucurie să atîrni de cineva a cărui bucurie este să te binecuvin-
teze! Numai cei care au gustat din această stare pot preţui aceas-
tă bucurie. Şi în această direcţie Marele nostru exemplu este
Domnul Isus care a fost totdeauna supus lui Dumnezeu.
205

11 IULIE
A mai rămas cineva din casa lui Saul, ca să-i fac bine?
2.Sam. 9,1.
Cînd David -omul după inima lui Dumnezeu- a fost încoronat pe
tron a cercetat dacă mai există vreo sămînţă din spiţa lui Saul,
împotrivitorul lui cel mai mare, dar nu ca să-1 judece ci ca să-i
facă bine din pricina lui Ionatan, prietenul său. Mefiboşet, fiul
lui Ionatan a fost primit foarte bine, aşa cum citim în 2 Samuel
cap. 9.
Şi astăzi pentru oamenii păcătoşi mai este har şi aceasta din
pricina lui Isus Hristos. Nu este lumea împovărată de păcate,
plină de necazuri? Şi totuş Domnezeu mai are răbdare. Dar
oamenii merg din rău în mai rău, unii chiar se împotrivesc haru-
lui lui Dumnezeu. Dumnezeu însă care niciodată nu a fost duş-
manul oamenilor nu s-a împietrit faţă de ei. Ce va fi cu soarta
acelora care leapădă oferta lui Dumnezeu? Aş dori ca dumneata
să nu fi un astfel de împotrivitor, stimate cititor. De aceea, recu-
noaşte chiar acum starea ta de păcătoşenie şi primeşte graţierea
pe care ţi-o dă astăzi Dumnezeu, prin Isus Hristos. Mîine s-ar
putea să fie prea tîrziu.
Cînd te hotărăşti să primeşti mîntuirea în dar prin credinţa în
jertfa Domnului Hristos duşmanul sufletului tău îţi va şopti că
dacă nu faci cutare sau cutare lucru nu vei fi mîntuit. în felul
acesta este dată la o parte Evanghelia lui Hristos, căci Evanghe-
lia îmi descoperă pe Dumnezeu coborîndu-se la mine în starea în
care sînt păcătos, vinovat, ticălos şi pierdut prin vina mea; mai
mult: Dumnezeu îmi aduce iertarea DEPLINĂ a tuturor păca-
telor mele şi o mîntuire deplină de la pierzare, prin ceea ce a
făcut Isus pe cruce. Evanghelia îmi spune că Dumnezeu este
TOTUL şi eu NIMIC. „Dacă neprihănirea se capătă prin Lege,
degeaba a murit Hristos." (Gal. 2.21). Mîntuirea se primeşte
prin credinţa în lucrarea care a făcut-o El. Noi trebuie să luăm
de-a gata ceea ce a făcut în locul nostru. Aceasta nu înseamnă că
pot să-mi fac de cap în faptele firii pămînteşti. întrucît SINT
mîntuit, prin harul Lui pot să umblu în faptele bune pe care le-a
pregătit Dumnezeu pentru cei ce cred în Isus.
206

12 IULIE
Tigaia lămureşte argintul, şi cuptorul lămureşte aurul; dar
Cel ce încearcă inimile este DOMNUL.        Prov. 17,3.
Un slujitor al Domnului a vizitat o fabrică de sticlă. El a obser-
vat cum sticlarul trece bucata de sticlă rînd pe rînd prin trei
cuptoare. „De ce treceţi sticla prin atîtea cuptoare?" a întrebat
el. „Căldura primului şi a celui de al doilea cuptor nu este destul
de ridicată şi de aceea trebuie să aduc sticla şi în cel de al treilea
cuptor. Temperatura înaltă face sticla transparentă."
Aceste cuvinte au dat de gîndit vizitatorului. Nu lucrează tot aşa
Dumnezeu cu copiii Săi? Aşa cum sticlarul duce masa de sticlă
dintr-un cuptor în altul, tot aşa trebuie Dumnezeu să ducă pe ai
Săi iubiţi dintr-o încercare în alta ca să fie purificaţi de materia-
lele străine şi să devină mai transparenţi, mai lucioşi şi mai
curaţi. Cîţi din cei mînfuiţi nu sînt în tigaia lui Dumnezeu? Cîtă
suferinţă trebuie să suporte sfinţii şi iubiţii Domnului în viaţa
aceasta. Unii oftează sub povara încercării. Ce veste minunată
că totuş Domnul nu încearcă peste puterile noastre! în Maleahi
3.3 citim: „El va şedea, va topi şi va curăţa argintul." Ne gîndim
oare îndeajuns la acest lucru? Dacă Dumnezeul cel Atotputer-
nic îngăduie asupra noastră o încercare, atunci El stă lingă tigaie
sau lingă cuptor şi reglează temperatura aşa ca încercarea noas-
tră să nu fie peste măsură. La timpul hotărît de El va aduce
ieşirea din acea încercare. El vrea să ne curăţească,să ne purifi-
ce. Acestea sînt căile Lui de creştere a copiilor Săi. De-am fi
pătrunşi de acest lucru în necazuri şi dureri! Atunci ele vor fi
pentru noi o mare binecuvîntare duhovnicească.
Acela care se arată mult în public, trebuie să aibă acea smere-
nie, acel cuget aşezat, acea minte supusă şi umilă, acea voinţă
frîntă, acel glas duios, care sînt roadele frumoase ale suferinţei
sub mîna lui Dumnezeu. Cei care nu au aceste însuşiri lucrate de
mîna lui Dumnezeu îşi vor pierde cumpătul.
207

13 IULIE
Dar acum s-a arătat o neprihănire pe care o dă DUMNE-
ZEU, fără lege-despre ea mărturisesc Legea şi prorocii-şi
anume, neprihănirea dată de DUMNEZEU, care vine
prin credinţă în ISUS HRISTOS, pentru toţi şi peste toţi
cei ce cred în El.	Rom. 3,21.22.
Neprihănirea lui Dumnezeu a fost arătată fără Lege. Legea or-
dona omului să iubească pe Dumnezeu arătîndu-i omului numai
lipsurile. Unde este un cuget sincer trebuie să recunoască, că
propria neprihănire zidită pe temelia Legii, nu este nimic altceva
decît nişte zdrenţe murdare. Neprihănirea lui Dumnezeu stă cu
totul în afara Legii şi s-a arătat prin aceea că Dumnezeu a înălţat
pe Isus la dreapta măririi Sale, în slavă şi cinste. Desigur că şi
Legea a mărturisit despre această neprihănire, dar mai mult nu a
putut să facă. Noi citim în Isaia 46.13: „Eu îmi apropii neprihă-
nirea: nu este departe; şi mîntuirea Mea nu va zăbovi" şi în
cap. 56: „Căci mîntuirea Mea este aproape să vină şi neprihăni-
rea Mea este aproape să se arate." Aşa a fost vestită această
neprihănire de către martorii lui Dumnezeu, dar în zilele lor nu
a fost descoperită. Dar acum a fost revelată NUMAI prin Isus
Hristos cel răstignit şi proslăvit. Legea nu ştia nimic de un mij-
locitor pentru păcătosul plin de datorii. Dar acum, în Isus Hris-
tos ne-a fost descoperită neprihănirea lui Dumnezeu. Harul
mărturiseşte de o acţiune a lui Dumnezeu în Fiul Său Prea iubit.
Să nu ne uităm cu o inimă plină de laudă spre Dumnezeul şi
Tatăl nostru?
Dacă omul trebuie să facă ceva în lucrarea mîntuirii, Dumnezeu
este înlăturat; şi dacă Dumnezeu este înlăturat mîntuirea este cu
neptuinţă. Aşa dar, dacă mîntuirea este lucrarea harului, trebu-
ie să fie NUMAI a harului. Nu poate fi pe jumătate lege şi pe
jumătate har. „Voi care voiţi să fiţi socotiţi neprihăniţi prin
Lege, v-aţi despărţit de Hristos; aţi căzut din har." (Gal. 5.4).
208

14 IULIE
ACEASTA SĂ VÄ ÎNSUFLEŢEASCĂ.	Fii. 4,8.
Ce să ne însufleţească? Neiubirea, intriga, răul, sau neiubirea de
fraţi? Răul se găseşte foarte repede şi foarte uşor, aşa că nu
trebuie căutări îndelungate. în Sfînta Scriptură stă scris: „TOT
ce este adevărat, tot ce ce este vrednic de cinste, tot ce este
drept, tot ce este curat, tot ce este vrednic de iubit, tot ce este
vrednic de primit orice faptă bună şi orice laudă, aceea să vă
însufleţească." Este nevoie mai întîi ca noi, personal să ne însu-
şim aceste calităţi şi să le avem apoi ca ghid pe calea păcii.
O, de-am avea ochii lui Barnaba care, atunci cînd a venit în
Antiohia (Fapte 11.23) şi a văzut harul lui Dumnezeu, s-a bucu-
rat! Fără îndoială că a văzut la acei tineri credincioşi cîte ceva
care mai trebuia îndreptat, dar el era un „om de bine, plin de
Duhul Sfînt şi de credinţă" şi pentru el era o bucurie să se pre-
ocupe de credincioşi.
Aceasta este una din tainele păcii. Dacă inima se găseşte plină
de Domnul Isus atunci nu mai este loc pentru îngîmfare, înălţare
sau duh de judecată, ci la vederea lucrării lui Dumnezeu inima
se umple de bucurie.
Nimeni nu poate să se simtă bine în faţa lui Dumnezeu cîtă
vreme inima nu-i va fi zdrobită şi golită de tot ce este în ea.
Dumnezeu îşi găseşte plăcerea numai într-o inimă zdrobită şi
numai o inimă zdrobită e fericită cu Dumnezeu. Cînd inima e
astfel întărită în cunoaşterea lui Dumnezeu, iubirea pentru fraţi
şi pentru Adunarea Domnului va însufleţi pe acel suflet. Trăim
într-un veac de rînduieli şi datine. Aerul care înconjoară biseri-
cile oficiale este îmbîcsit de statutele unor religii de tradiţie, care
dezbracă sufletul de Hristos şi de mîntuirea Lui. Diavolul îi înşa-
lă pe creştini că ei măresc pe Hristos prin ţinerea a tot felul de
datine şi forme, căci ştie, că în felul acesta, Hristos e dat la o
parte cu desăvârşire, în timp ce formele ajung să fie ţinute cu
sfinţenie. Iată de ce trebuie să ne însufleţească tot ce este după
Sfînta Scriptură şi NUMAI după ea.
209

15 IULIE
DUMNEZEUL oricărui har, care v-a chemat îii HRIS-
TOSISUS la slava Sa vecinică, după ce veţi suferi puţină
vreme, vă va desăvîrşi, vă va întări, vă va da putere şi vă
va face neclintiţi.	1. Pet. 5,10.
Ce făgăduinţă minunată pentru toţi copiii lui Dumnezeu! El este
şi astăzi acelaş Credincios şi Neclintit Dumnezeu. El este Izvorul
întregului har, iar ţinta drumului nostru este spre Casa Tatălui,
unde ne aşteaptă Domnul Isus. Această chemare este har dar şi
ocrotire din partea Domnului nostru. La începutul epistolei ne
aminteşte că mai este puţin timp de suferinţă. Dumnezeul haru-
lui ne va desăvîrşi, ne va întări, ne va da putere şi ne va face
neclintiţi ca să ajungem la ţintă. Ne încredinţăm Lui prin aceea
că ne abatem privirea noastră de la necazurile vieţii privind la
El.
Adeseori ne ferim de suferinţă, socotind că dacă ne păstrăm
vieţile vom servi mai bine cauza răspîndirii adevărului lui Dum-
nezeu. Iată un gînd grozav, în dosul căruia se ascunde trădarea
Creatorului. Dacă pentru Numele lui Hristos vom rămîne sta-
tornici pînă la sfîrşit, atunci chiar dacă ne-ar arde pe toţi, scîn-
teile de la rugurile noastre vor răspîndi lumina Evangheliei, de-
parte pe faţa pămîntului. Putem noi oare să nu mărturisim des-
pre Acela care ne-a mîntuit, mai cu seamă aflîndu-ne în acest
neam preacurvar şi păcătos care piere din pricina necunoştinţei
de Dumnezeu şi care în orice minut este pîndit de păcat?
Vom fi mereu încurajaţi dacă fereastra odăii noastre spirituale
va fi deschisă spre Ierusalim, dacă ochiul nostru spiritual va privi
Ierusalimul cel de sus. Cine este cu Dumnezeu, priveşte senin
înainte. Noi sîntem călători în căutarea cetăţii viitoare. (Ev-
rei 13.14) .Noi nu avem loc în lume. De aceea nu te mira cînd
eşti tratat ca un străin. Priveşte în sus de unde îţi vine izbăvirea.
Nu uita că suferinţa ta are margine şi că asupra ta veghează
Dumnezeu Atotputernic!
210

16 IULIE
Şi noi poporul Tău, turma păşunii Tale, Te vom lăuda în
veci, şi vom vesti din neam în neam laudele Tale.
Ps. 79,13.
Pentru, noi cei credincioşi, nu există decît un SINGUR Păstor.
Ferice de toţi aceia care sînt în turma Lui şi care călătoresc în
viaţa aceasta sub îndrumarea toiagului Său. Dragostea acestui
Păstor pentru oile Sale s-a arătat prin aceea că El şi-a dat viaţa
pentru ele. El, Fiul lui Dumnezeu Prea Iubit şi-a dat viaţa de
bună voie pentru noi. Acum, ca cel înviat şi înălţat la dreapta lui
Dumnezeu, El ne paşte din cer şi ne conduce prin Duhul Său cel
Sfînt. Acest Domn ne roagă în Cuvîntul Său să ne amintim
mereu, mereu de dragostea Lui. El s-a coborît în valurile reci ale
morţii ca să ne scape din pierzare. Cunoştinţa că: „El m-a iubit şi
S-a dat pentru mine" face pe fiecare răscumpărat ca să aducă
suprema şi deplin îndreptăţită laudă. Avem un loc preţios la
Masa Domnului unde ne amintim de jertfa Lui. El vrea să nu
uităm niciodată să-i aducem adorarea pe care numai El singur o
merită. Aducerea laudelor şi a adorării trebuie să fie pentru noi
o necesitate vitală.
Planul satanei ca şi pornirea inimilor noastre este să nu ajungem
cu niciun chip la ţinta pe care ne-a pus-o Dumnezeu în faţă, mai
ales în ce priveşte Persoana în jurul căreia ne strîngem şi căreia
trebuie să-i aducem adorare în duh şi adevăr. Sînt mulţi care
cred că adevăraţii credincioşi se unesc în jurul sîngelui Domnu-
lui Isus. Sîngele nespus de scump al lui Hristos ne dă dreptul,
fiecăruia în parte, să aducem adorare Domnului. Dar cînd ne
adunăm ca Adunare a lui Dumnezeu nu trebuie să pierdem din
vedere faptul că Sfîntul Duh ne adună în jurul Persoanei lui
Hristos cel răstignit şi înălţat în slavă. Dacă ne adunăm după o
datină sau după o formă oarecare, oricît de importantă ar fi,
înseamnă că ne strîngem în jurul a altceva decît numai în jurul
lui Hristos. Este foarte însemnat să cumpănim urmările practi-
ce, care izvorăsc din acest adevăr.
211

17 IULIE
Staţi gata dar, avînd mijlocul încins cu adevărul.
Efes.6,14.
în faţa lui Dumnezeu neprihănirea noastră este desăvîrşită căci
ea este însăşi Hristos. Pentru aceasta nu ne trebuie „armătura."
Noi şedem în locurile cereşti, unde totul este desăvîrşit şi în
pace. Dar în luptele noastre cu duşmanii ne trebuie armătura
practică. Mai întii mijlocul nostru trebuie să fie încins cu ADE-
VĂRUL. Mijlocul este sediul puterii noastre, şi transmite mai
departe semnalele inimii. Dacă noi permitem inimii noastre să
colinde în orice mediu, atunci satana primeşte cu uşurinţă pute-
re asupra noastră. Această parte a armăturii este deci aplicarea
practică a adevărului asupra inimii noastre. Dar pentru aceasta e
necesar ca inima să fie ţinută în frîu şi tot ce este rău să fie
judecat. în felul acesta toate adevărurile lui Dumnezeu au pute-
rea lor ideală asupra creştinului. într-o astfel de inimă satana nu
va mai găsi nici un punct de atac.
Adevărul mai pune în faţa noastră şi marea problemă a AS-
CULTĂRII. Dumnezeu nu ne tîrăşte niciodată cu sila pe dru-
mul ascultării, ci doar ne arată calea pe care trebuie să umblăm
ca să fim fericiţi. Şi dacă nu vrem să înţelegem să dăm la o parte
orice piedică pe care ne-o pune în cale firea noastră pămînteas-
că, pentruca să răspundem chemării dumnezeieşti, ne lipsim de
îndurarea pe care ne-o dă Dumnezeu ca să ne facă fericiţi. De
multe ori, inimile noastre încep cu socoteala jertfelor, a piedici-
lor şi a greutăţilor în loc să alerge pe calea ascultării pline de
rîvnă pentru Acela a cărui chemare a răsunat în urechile noas-
tre. Multe binecuvîntări adevărate însoţesc fiecare pas pe calea
ascultării, pentrucă ascultarea este rodul credinţei şi credinţa ne
leagă de Dumnezeu, făcîndu-ne să avem o legătură vie cu El.
Privind ascultarea din acest punct de vedere, vom vedea cît de
mult se deosebeşte această ascultare de legalism (duh de robie
faţă de lege, cu totul potrivnic harului). Să stăm dar gata, încinşi
în felul acesta cu adevărul, fiind nişte harnici slujitori ai Marelui
nostru Mîntuitor.
212

18 IULIE
Iosia avea opt ani cînd a ajuns împărat	în al optulea
an al domniei lui, pe cînd era încă tînăr, a început să caute
pe DUMNEZEUL tatălui său David.     2. Cron. 34,1.2.
între împăraţii celor două seminţii nu era niciunul în care Dum-
nezeu să-şi găsească plăcerea. Nedreptatea a luat o amploare
aşa de mare încît Dumnezeu trebuia să-i dea în robia asirienilor.
Dar şi între împăraţii celorlalte două seminţi nu au existat împă-
raţi ale căror cărări să fie potrivite cu Legea. Nu este de mirare
că Dumnezeu a găsit de cuvinţă să-i dea şi pe ei în robia babilo-
niană. Dar existau în Iuda şi împăraţi care lucrau în deplină
fidelitate faţă de Dumnezeu. Unul din cei mai de seamă a fost
Iosia. Tatăl său Amon a fost un exemplu rău pentru el. Dar ce
minunat că de tînăr, Iosia a început să caute pe Dumnezeul
tatălui său David. Cu ce energie a început el să cureţe templul şi
ţara de idoli! Nu putem avea în vedere aici toată viaţa Lui, dar
se cuvine să ne amintim că atunci cînd Iosia a auzit Cuvîntul
Domnului s-a smerit în faţa lui Dumnezeu şi şi-a rupt hainele şi a
plîns. O, de-ar găsi Dumnezeu această stare la noi şi la fraţii
noştri tineri. Dacă unii fraţi tineri au rîvna pentru lucrarea lui
Dumnezeu, acest lucru este de admirat, dar este necesară mai
întîi auzirea Cuvîntului lui Dumnezeu şi apoi învăţarea de la El
însuşi. în acest fel se învaţă nu numai judecarea lucrurilor între
copiii lui Dumnezeu ci şi supunerea la judecata fraţilor mai în
vîrstă şi cu mai multă experienţă. Un exemplu contrar îl vedem
la Roboam care a încălcat sfatul bătrînilor şi a umblat după sfa-
tul tinerilor, lucru care 1-a dus la un sfîrşit jalnic.
Să isprăvim odată cu firea pămîntească şi cu orice poate săvîrşi,
ori aduce ea. în Hristos, AVEM TOTUL DEPLIN, aşa că aler-
garea după ajutor la firea pămîntească este cu totul de prisos şi
zadarnică. Naşterea din nou nu este o schimbare a firii noastre
vechi ci aducerea unei firi noi. Şi natura cea nouă se dezvoltă,
hrănindu-se numai cu Domnul Hristos.
213

19 IULIE
DOMNUL, care m-a izbăvit din ghiara leului, şi din laba
ursului, mă va izbăvi şi din mîna acestui Filistean. Şi Saul
a zis lui David: Du-te, şi DOMNUL să fie cu tine.
1. Sam. 17,37.
David niciodată nu s-a lăudat cu victoria obţinută asupra leului
sau a ursului. Nici de data aceasta nu ar fi amintit-o dacă nu
trebuia să arate temelia tare pe care se baza în lucrarea care îi
stătea înainte. El a vrut să dovedească că nu merge în puterea lui
proprie. A fost ceva asemănător cu răpirea lui Pavel în al treilea
cer. Patrusprezece ani a fost ascuns acest lucru în inima lui Pavel
şi niciodată nu s-ar fi ştiut de el dacă starea corintenilor nu ar fi
cerut să li-1 facă cunoscut.
De-ar fi această pildă o lecţie demnă de urmat şi pentru noi. Oh,
cît de repede sîntem gata să vorbim şi să ridicăm faptele noastre
sărăcăcioase în faţa altora! Carnea, firea veche este totdeauna
înclinată să se mîndrească şi să înalţe eul pentru orice lucrare.
Este necesar să avem inimi pline de laudă către Tatăl şi Dumne-
zeul nostru. Pentru aceasta este nevoie de supunere, pentru a
deosebi glasul credinţei şi cel al religiozităţii. Saul vorbea fru-
mos parcă ar fi vrut să dea impresia unei nădăjduiri în Dumne-
zeu. Cuvintele lui: „Domnul să fie cu tine" erau o formulă fără
putere, o înşiruire de cuvinte spuse la întîmplare.
în înţelesul obişnuit al cuvîntului formalismul înseamnă: ţine-
rea, respectarea şi alipirea de forme; efectuarea de lucruri care
închipuiesc ceva sau prin care se caută producerea de mişcări
sau tulburări sufleteşti. Formalism înseamnă „umbra", înlocu-
irea materială a adevăratei închinăciuni în duh şi adevăr, pre-
cum şi înlocuirea lucrării Duhului Sfînt cu lucrările firii pămîn-
teşti; înseamnă înlocuirea credinţei dată sfinţilor odată pentru
totdeauna. Să ne ferim atît în vorbire cît şi în practică de FOR-
MALISM.
214

20 IULIE
Tot aşa să lumineze şi lumina voastră înaintea oamenilor.
Mat. 5,16.
Un prieten a povestit o întîmplare care s-a petrecut pe un vapor,
pe mare. Fiind furtună mare s-a întors în cabină. Deodată aude
un glas: „Un om peste bord!" Prietenul meu a alergat spre punte
dar şi-a pus problema dacă ar putea fi de folos sau devine o
piedecă. Era tare preocupat cu ce-ar putea ajuta. Ochii lui s-au
oprit la o lampă. A luat-o şi a pus-o la fereastra cabinei, fără să
înţeleagă rostul acestei lucrări. După puţin timp a auzit însă voci
pline de bucurie: „Este salvat." A doua zi a aflat că lumina de la
lampa care a pus-o în fereastră a ajutat pe cel ce se zbătea cu
valurile să vadă şi să apuce colacul de salvare care i-a fost arun-
cat.
De-am simţi noi toţi cei care am fost salvaţi prin Domnul Isus,
răspunderea noastră pentru ceilalţi. Luminăm noi în prejurul
nostru cu lumina Evangheliei? Oamenii rătăcesc în întunericul
nopţii păcatului. Marea vieţii este sălbatică şi înspăimîntătoare.
Cît de mulţi sînt cei care sînt smulşi fără să afle despre iertarea
păcatelor! O, de-ar lumina fiecare credincios în jurul lui! Chiar
dacă slujba pe care o facem pentru El pare neînsemnată, Dom-
nul o poate folosi pentru mîntuirea altora. Ca să îndreptăm pe
alţii spre Domnul Isus nu trebuie să fim predicatori ci trebuie ca
în purtarea noastră să arătăm limpede şi simplu că noi avem
„lumina ÎN Domnul."
Un vestitor al Evangheliei privea într-o zi la un sculptor care cu
un ciocan şi cu o daltă pe care le mînuia cu multă măiestrie,
modela din piatră o statuie. -Ah, zise credinciosul, cît aş dori să
pot cu aceeaşi uşurinţă, să dau viaţă inimilor de piatră. Sculpto-
rul îi răspunse: -Vei putea, cînd vei lucra aşa cum lucrez eu: în
GENUNCHI.
Aceste două întîmplări vorbesc mult inimilor noastre. Fiecare
poate să lumineze în jurul său lumina cea sfîntă a Evangheliei,
chiar dacă acest lucru se face de multe ori fără vorbe. Să stăm
înaintea Domnului şi să-L rugăm pe El să ne înveţe cînd să vor-
bim şi cînd să tăcem.
215

21 IULIE
Toate zilele pe care le-a trăit Adam, au fost de nouă sute
trei zeci de ani.	Gen. 5,5.
Şi după cum toţi mor în Adam, tot aşa, toţi vor învia în HRIS-
TOS.l. Cor. 15,22.Despre opt persoane citim în Genesa cap. 5
aceste cuvinte foarte grele: „apoi au murit." Nimeni nu cunoaşte
pînă astăzi numărul celor care au avut aceeaşi soartă. Numai
Dumnezeu ştie cu precizie acest număr. Dumnezeu cunoaşte şi
viaţa ta, iar dacă se va spune odată despre tine „a murit" atunci
tu nu vei fi uitat de El, dar nici lucrările tale nu vor fi uitate.
Pentru fiecare om care se naşte în această lume nu este nimic
mai sigur ca moartea. Nu este acest lucru cutremurător? în Ro-
mani 5.12 stă scris că moartea a pătruns asupra întregii omeniri
din pricină că toţi au păcătuit. Dacă mori în păcatele tale,
înseamnă că nu te-ai pocăit şi nu ai primit jertfa lui Isus făcută
pentru tine. în această situaţie sfîrşitul drumului tău este moar-
tea a doua, adică pierzarea veşnică. în loan 5.28-29 Domnul
Isus ne spune că toţi cei din morminte vor învia; cei care au făcut
binele, adică cei care au crezut în El vor învia pentru viaţă, iar
cei care au făcut răul vor învia pentru judecată. Ca urmaşi ai lui
Adam, toţi oamenii trebuie să moară din pricină că toţi au păcă-
tuit. Dar toţi care sînt „în Hristos" chiar dacă au murit vor învia
prin Domnul Isus Hristos la venirea Lui, aşa cum stă scris în
Biblie. Domnul Hristos nu a rămas în mormînt şi nu-i va lăsa în
mormînt nici pe cei care au adormit ÎN El, ci îi va învia. învierea
acelora care au murit în păcatele lor ne este amintită în
1 Cor. 15.24 prin cuvintele, „va veni sfîrşitul." Toţi aceştia se
vor înfăţişa în faţa tronului de judecată. Ce trist e să fi şi tu
prezent acolo! Astăzi mai este încă har şi pentru tine ca să scapi
de dreapta judecată a lui Dumnezeu. Pentru aceasta trebuie să
primeşti prin credinţă ceea ce a făcut Domnul Isus pentru tine.
Nu amîna această lucrare a credinţei pentru ziua de mîine. S-ar
putea să fie prea tîrziu.
216

22 IULIE
Căci pintr-o singură jertfă El a făcut desăvîrşiţi pentru
totdeauna pe cei ce sînt sfinţiţi.	Evr. 10,14.
Domnul Isus s-a adus pe El însuşi ca jertfă, desăvîrşind voia iui
Dumnezeu în privinţa sfinţeniei şi a despărţirii noastre de ce este
rău. Odinioară Dumnezeu a scos pe Israel dintre popoarele lu-
mii, prin despărţire. El le-a lăsat jertfele cu sîngele animalelor,
dar aceste jertfe erau numai pentru curăţirea cărnii. Jertfa desă-
vîrşită a Domnului Isus a adus o ispăşire desăvîrşită a păcatelor.
Iată un lucru deosebit de important pentru sfinţenia noastră;
jertfa desăvîrşită a lui Hristos ne arată că prin El noi sîntem puşi
deoparte pentru Dumnezeu. Nu numai că sîntem scoşi din lume
ci sîntem şi aduşi la El. Noi sîntem încă de aici încoronaţi pentru
slujba de preoţi în Locul Prea Sfînt ca să înfăptuim adorarea
Lui. Dacă sîntem sub lucrarea eficace a lui Hristos, atunci sfin-
ţirea noastră după natura ei este veşnică: nu se sfîrşeşte nicioda-
tă, sîntem ai lui Dumnezeu pentru veşnicie. Sfinţenia noastră
este deplin împlinită prin lucrarea lui Hristos. în aceasta vedem
harul nemărginit al lui Dumnezeu. Marele nostru Preot stă la
dreapta lui Dumnezeu şi se va ridica atunci cînd vrăjmaşii Lui
vor fi făcuţi aşternut al picioarelor Lui. Atunci El va împlini
lucrarea de prezentare a celor credincioşi în faţa lui Dumnezeu
ca unii care sînt fără cusur. Atunci umblarea prin pustie a luat
sfîrşit, toate slăbiciunile au fost îndepărtate şi călătoria de creş-
tin prin lume s-a sfîrşit. Vom fi ca El. Acum noi ne bucurăm că
El este un Mare Preot plin de îndurare faţă de slăbiciunile noas-
tre! El poate să mîntuiască în chip desăvîrşit pe toţi cei care se
apropie de El.
Dacă dorim să ştim gîndurile lui Dumnezeu cu privire la acest
veac rău, trebuie să fim cu totul despărţiţi de acest veac. Cu cît
ne vom ţine mai aproape de Dumnezeu, cu atît vom fi mai su-
puşi Cuvîntului Său, cu atît mai mult îi vom cunoaşte gîndurile
în toate privinţele. Scriptura ne destăinuie absolut tot ce trebuie
să ştim.
217

23 IULIE
Dar El era străpuns pentru păcatele noastre, zdrobit pen-
tru fărădelegile noastre. Pedeapsa, care ne dă pacea, a
căzut peste El, şi prin rănile Lui sîntem tămăduiţi.
Isaia53,5.
„Hristos a murit pentru păcatele noastre" scrie adesea în Sfînta
Scriptură. Cît de scurt şi concis este expus acest adevăr al mîn-
tuirii în 1 Cor. 15.3. Este deajuns pentru orice inimă îndreptată
spre pocăinţă ca să găsească pacea prin credinţă în acest cuvînt.
Spurgeon a spus pe patul morţii: „Isus a murit pentru mine;
aceasta este toată teologia mea." într-adevăr, în aceasta este
înglobată toată mîntuirea noastră veşnică. Cîtă nevoie este să
cunoaştem cu toată claritatea că numai suferinţele nespuse ale
Domnului Isus la cruce, judecata lui Dumnezeu care s-a sfîrşit
prin moartea Domnului Isus pentru noi cei vinovaţi, poate să ne
mîntuiască şi să ne desăvârşească în faţa lui Dumnezeu. Dacă El
nu ar fi mers la judecată în locul nostru - „Cel neprihănit pentru
cei nelegiuiţi" dacă n-ar fi fost „bobul de gnu" căzut în pămînt
ca să moară -atunci El ar fi rămas singur. Nici un om nu ar fi
putut să vadă slava Lui şi să fie făcut părtaş cu El. Toţi erau
despărţiţi de Dumnezeu prin păcat. Dar acum, prin jertfa Dom-
nului Isus, toţi cei care cred în El sînt împăcaţi cu Dumnezeu.
Hristos a purtat pedeapsa pentru păcatele noastre şi prin sîngele
Lui a şters datoria noastră. Moartea Lui ne-a dat viaţa. Nu am fi
putut face nimic pentru această lucrare. Trebuie să-I mulţumim
cu adîncă recunoştiinţă. O, de-ar fi pentru fiecare din noi o tre-
buinţă neapărată să-L lăudam şi să-L adorăm. Niciodată să nu
uităm că El a spus: „Să faceţi lucrul acesta spre amintirea
Mea."
Noi vestim moartea Lui care ne-a adus viaţa, care ne-a scos din
nelegiuire, şi ne-a şters pentru totdeauna, toate păcatele. Sărbă-
torim această moarte ca pe o biruinţă asupra lumii, păcatului,
asupra morţii şi a lui satan şi facem acest lucru pînă va veni
Domnul, Cel lepădat de lume, ca să ne ia cu El în cer şi să ne
facă parte de binecuvântata Lui părtăşie dintre El şi Tatăl.
218

24 IULIE
Mare putere are rugăciunea fierbinte a celui neprihănit.
Iacov5,16.
O văduvă credincioasă s-a rugat mult pentru mîntuirea fiului ei.
Cu durere trebuia să constate că împotrivirea lui devenea tot
mai mare. Ea nu obosea însă să aducă păsul ei la tronul harului,
într-o zi un unchi credincios i-a spus fiului: „Rugăciunile mamei
tale te înconjoară ca un zid." Rece şi foarte indiferent el a răs-
puns: „Atunci am să iau o scară şi am să sar peste acest zid." Fiul
şi-a văzut mai departe de drumrile lui, iar mama credincioasă a
părăsit pămîntul fără să vadă dacă rugăciunile ei sînt ascultate.
Duhul lui Dumnezeu şi-a început însă lucrarea în sufletul băiatu-
lui. A venit în lumina lui Dumnezeu unde i s-a arătat marea lui
vină şi a găsit adăpost în Mîntuitorul păcătoşilor. Cu inima plină
de fericire a scris unchiului său ce a făcut Dumnezeu cu el. Dar,
spre mirarea lui, unchiul credincios nu i-a răspuns. Atunci 1-a
invitat la el. Unchiul a răspuns îndată invitaţiei, dar nepotul a
constatat că bătrînul nu reacţionează în niciun fel la schimbarea
produsă în sufletul lui. „Unchiule, nu te bucuri chiar deloc de
mîntuirea mea?" a întrebat nepotul. După o clipă unchiul a
spus: „Dar cum este cu scara?" „A fost ruptă treaptă cu treaptă,
unchiule dragă!"
Rugăciunile mamei credincioase au găsit ascultare chiar după
timp îndelungat. Mai ai şi tu copii sau rude necredincioase? Este
mîntuirea lor o temă serioasă a rugăciunilor tale? Nu te lăsa
descurajat, chiar dacă raţiunea îţi spune că nu se vede nici o
nădejde. Rugăciunea celui neprihănit are mare putere.
Ana - mama lui Samuel - este un bun exemplu pentru toţi cre-
dincioşii şi în special pentru surorile creştine de modul cum tre-
buie stăruit în rugăciune: „ea stătea multă vreme în rugăciune."
Ea este şi un bun exemplu pentru a înţelege cum trebuie să se
roage o femeie creştină în Adunarea lui Dumnezeu potrivit în-
văţăturii adevărului: „Ana vorbea în inima ei şi numai buzele şi
le mişca.." (1 Sam. 1; 1 Cor. 14.34).
219

25 IULIE
Iată, Mă voi îngriji Eu însumi de oile Mele, şi le voi cer-
ceta!	Ezec. 34,11.
Proorocia lui Ezechiel începe cu un cuvînt de jale către păstorii
lui Israel, deoarece aceştia se pasc pe ei înşişi în loc să pască
turma. Urmarea acestei rele lucrări a fost că turma a fost
împrăştiată, desbinată, rănită, bolnavă şi slăbită. Ce vreme mă-
reaţă a fost pentru popor în timpul domniei lui Solomon! împă-
răteasa din Seba a trebuit să spună: „Şi iată că nici pe jumătate
nu mi s-a spus."
Dar Dumnezeu a trebuit să-şi retragă binecuvîntările de la ur-
maşii lui Solomon iar peste popor a venit judecata. Lipseau
păstorii credincioşi, iar cînd Dumnezeu le-a trimis prooroci,
aceştia au fost prigoniţi de conducătorii poporului. Dar Dumne-
zeul cel Bun, care iubea poporul s-a gîndit la promisiunea Lui:
„Voi pune peste ele un singur păstor care le va paşte şi anume pe
robul Meu David." Cînd a venit împlinirea vremii Dumnezeu a
trimis pe Fiul Său. Domnul Isus a venit „dar ai Săi nu L-au
primit." Şi de data aceasta conducătorii poporului, păstorii, ma-
rii preoţi şi cărturarii au fost aceia care au intrigat poporul la ură
împotriva Celui trimis de Dumnezeu. Poporul 1-a osîndit şi 1-a
răstignit pe Fiul lui Dumnezeu. Acolo, la cruce putem vedea pe
Păstorul cel Bun care îşi dă viaţa pentru oile Sale. După învierea
şi înălţarea Sa la Tatăl, El a trimis Duhul Sfînt, care a „adunat
într-un singur Trup pe copiii lui Dumnezeu cei risipiţi." Astăzi
vedem că turma lui Dumnezeu a primit păstori de la Domnul
nostru. (Petru îi numeşte: „bătrînii dintre voi.") Cînd poporul
Israel va fi restabilit va savura din binecuvîntările pe care le vor
primi de la Mesia.
Cînd omul îşi recunoaşte nimicnicia lui, atunci Dumnezeu poate
să-i vorbească în har. E vorba de Dumnezeu singur şi de lucra-
rea Lui. Şi în aceasta stă adevărata odihnă a omului care a învă-
ţat să se cunoască cît de puţin. E bine să luăm seama că Dum-
nezeu nu-şi împarte slava cu făptura Sa. El este TOTUL şi noi
NIMIC.
220

26 IULIE
Vedeţi să nu vi se amăgească inima, şi să vă abateţi, ca să
slujiţi altor dumnezei şi să vă închinaţi înaintea lor. Căci
atunci DOMNUL S-ar aprinde de mînie împotriva voas-
tră; ar închide cerurile, şi n-ar mai fi ploaie.
Deut. 11,16.17.
Ce pustiu ar fi pămîntul dacă cerul s-ar închide să nu plouă. Cît
de des trebuia să simtă poporul Israel această judecată a lui
Dumnezeu pentru neascultarea lor. „El preface rîurile în pustiu
şi izvoarele de apă în pămînt uscat, ţara roditoare în ţară săracă,
din pricina răutăţii locuitorilor ei." (Ps. 107.33-34). Aceasta
este o pildă plină de învăţăminte pentru un suflet care din prici-
na neascultării faţă de Domnul sau faţă de Cuvîntul Său stă în
afara părtăşiei cu El. Un astfel de creştin nu poate gusta bine-
cuvîntările cereşti care decurg din această părtăşie şi nu are nici
o fărîmă din desfătarea închinării izvorîte dintr-un duh neîntri-
stat. Cuvîntul lui Dumnezeu este pentru un astfel de suflet o
carte pecetluită; totul este un pustiu, dezolat şi uscat. Nimeni să
nu-şi plece urechea la şoapta vrăjmaşului, căci întîi ispiteşte ini-
ma apoi duce picioarele la cădere. Dacă nu mai avem astăzi de
luptat cu închinarea la idoli aşa cum au avut cei din Israel, totuşi
pericolul pentru noi nu este cu nimic mai prejos. Cît de uşor ne
putem abate de la voia Domnului şi ne închinăm -de fapt în faţa
unor lucruri din această lume. Nu poate fi scris în cuvinte cîte
neajunsuri vin peste un suflet care se hrăneşte cu lucruri lumeşti.
Dar sufletul care stă în apropierea Domnului este pe deplin mul-
ţumit: „Se satură de belşugul Casei Tale, şi-i adăpi din şivoiul
desfătărilor Tale." (Ps. 36.8).
întocmai după cum în zilele lui Cain plăcutele sunete ale chitarei
şi ale cimpoiului împiedecau să se audă strigătul sîngelui lui
Abel, tot aşa şi astăzi, alte sunete încântătoare înăbuşe glasul
sîngelui Golgotei; şi alte lucruri decît un Hristos răstignit atrag
privirile omului.
221

27 IULIE
Pentru poarta curţii cortului, să fie o perdea lată de două-
zeci de coţi, albastră, purpurie şi cărmizie, şi de in subţire
răsucit, lucrat la gherghef, cu patru stîlpi şi patru picioare
ale lor.	Exod 27,16.
în toată Sfînta Scriptură este înfăţişat un Nume Scump: ISUS
HRISTOS, Fiul lui Dumnezeu. în versetul de mai sus II găsim
pe Hristos într-o semnificaţie simbolică. Numai credinţa călăuzi-
tă de Duhul Sfînt poate să-L vadă în aceste exemple. Dumnezeu
a îndemnat pe conducătorul poporului Israel, pe Moise să-I facă
un loc unde să locuiască în mijlocul poporului. Moise trebuia să
facă totul întocmai după modelul care i-a fost arătat pe munte,
în textul nostru este vorba de poarta curţii cortului. Poarta con-
stă dintr-o perdea alcătuită din patru materiale. Fiecare stofă şi
fiecare culoare ne arată pe Domnul Isus Hristos.
Albastru ne arată culoarea cerului. Isus este Fiul lui Dumnezeu.
Aşa îl descrie Evanghelia lui loan.
Purpuriu, era culoarea mantăii care o purtau regii. Aşa îl des-
crie evanghelistul Matei, ca regele lui Israel. Cărmiziu: culoarea
roşie intens aminteşte de Omul suferinţei care şi-a vărsat sîngele
Lui pe Golgota. Aşa îl descrie evanghelistul Luca.
In răsucit ne aminteşte de cingătoarea cu care se încingeau scla-
vii cînd serveau pe stăpînul lor. Isus este adevăratul Slujitor, aşa
cum îl descrie evanghelistul Marcu. Sînt patru evanghelişti, la
fel cum sînt patru stîlpi care stau pe patru picioare.
Ce minunat este Cuvîntul lui Dumnezeu! Omul poate şti toate
acestea şi să meargă în pierzarea veşnică. Atît timp cît un om nu
a intrat pe poartă este afară. Domnul Isus este poarta. El a
suferit pe cruce pentru tine din cauza păcatelor tale. Recunoaşte
înaintea lui Dumnezeu toată vina ta, crede în El care şi-a vărsat
sîngele pentru iertarea ta şi vei fi mîntuit.
222

28 IULIE
DOMNUL este lumina şi mîntuirea mea, de cine să mă
tem? DOMNUL este sprijinitorul vieţii mele, de cine să-
mi fie frică?	Ps. 27,1.
Pe o moşie izolată locuia o tînără credincioasă, care pentru a
veni la adunare trebuia să parcurgă un drum lung şi aproape
pustiu. Familia necredincioasă o certa tot timpul socotind că pe
acele căi neumblate sînt multe primejdii, dar ea răspundea că
are convingerea că Domnul o va ocroti de orice primejdie. într-
o seară cînd se întorcea ca de obicei de la adunare, în apropierea
unui gard a sărit un bărbat în faţa ei. Ridicînd mîinile spre cer a
strigat cu glas tare: „Acum, Doamne Isuse, a venit clipa." Şi
deodată acest bărbat a fugit de parcă ar fi fost urmărit de o
legiune de demoni.
Cît de mult vorbeşte această întîmplare inimilor noastre! Simţim
oare noi cu adevărat ca o trebuinţă neapărată să ne adunăm cu
copiii lui Dumnezeu şi să primim din binecuvîntările care reies
din aceste strîngeri laolaltă, chiar decă se string numai doi sau
trei? Această necesitate sfîntă trece şi la noi peste toate obstaco-
lele, primejdiile şi greutăţile? Nădăjduim în Domnul Isus în ori-
ce ocazie, ne bazăm pe El chiar şi atunci cînd orice ocrotire
omenească ne lipseşte? Dacă această nădejde ar fi vie în inimile
noastre nu am pierde niciun prilej de a fi prezenţi la strîngerea în
Numele Domnului Isus. Chiar dacă nu avem întotdeauna pri-
mejdii din partea oamenilor care să ne împiedece de la strînge-
rile noastre, s-ar putea ca oboseala sau nepăsarea să ne fie cel
mai mare obstacol. Să veghem şi să ne încredem în Domnul
nostru şi în aceste privinţe şi să nu lipsim de la binecuvîntările pe
care vrea să ni le dea cînd sîntem laolaltă cu copiii lui Dumne-
zeu.
Dumnezeu are o Adunare -şi Scriptura mărturiseşte adevărul
acesta- atunci eu trebuie să fiu acolo şi nu în sistemele religioase
ale oamenilor. Noi sîntem răspunzători să recunoaştem şi să ne
găsim locul în Adunarea lui Dumnezeu. Tu cunoşti acest loc
minunat unde copiii lui Dumnezeu se string NUMAI în jurul
Domnului Isus?
223

29 IULIE
El a umblat în calea împăraţilor lui Israel, cum făcuse casa
lui Ahab căci avea de nevastă pe o fată a lui Ahab, şi a
făcut ce este rău înaintea DOMNULUI.. .A murit fără să
lase părere de rău în urmă.	2. Cron. 21,6.20.
Ioram era urmaş al lui David, fiind fiul împăratului Iosafat, dar
avea ca soţie o fică a nelegiuitului Ahab. Această căsătorie cu
Atalia era urmarea legăturii de prietenie a împăratului credin-
cios Iosafat cu Ahab cel fărădelege. Sub influienţa acestei femei,
Ioram umbla „pe căile împăraţilor lui Israel" făcînd ce este rău
în ochii lui Dumnezeu. Urmarea acestei domnii nelegiuite nu
putea să nu fie răsplătită. Nu numai subalternii îl duşmăneau ci
şi Dumnezeu 1-a lovit cu o urgie de care a şi murit. Cu ce cuvinte
zguduitoare ne vorbeşte Duhul Sfînt despre moartea lui: „A
murit fără să lase părere de rău în urmă." Acesta a fost sfirşitul
unui fiu care a avut un tată credincios. Desigur că Ioram era
răspunzător pentru faptele lui. El a călcat în picioare mila lui
Dumnezeu faţă de el. (2 Cronici 21.7). Oh, cît de mulţi sînt cei
care părăsesc îndurarea şi se alipesc de idoli. Cîţi copii de ai
credincioşilor s-au depărtat de învăţătura primită în tinereţe
pentru a sfirşi „fără să lase părere de rău."
Fiţi atenţi părinţi credincioşi, ca nu cumva prin crearea de con-
tacte cu o lume nelegiuită, prin avantaje pămînteşti să deschideţi
calea necazului pentru copiii voştrii! Gîndiţi-vă tot timpul la Io-
safat care s-a înrudit cu Ahab. Feriţi copiii voştri de orice legă-
turi cu lumea necredincioasă care vrea să distrugă tot ce este
sfînt.
în special în direcţia căsătoriilor se fac adesea multe greşeli.
Este o rană conţinu deschisă în inima unei tinere sau a unui tînăr
să constate că legătura care a făcut-o prin căsătorie e un „iad."
Să veghem cu toţii, atît părinţi cît şi tineri şi să ne împotrivim
acestei ispite satanice.
224

30 IULIE
Mi-am dat spatele înaintea celor ce Mă loveau, şi obrajii
înaintea celor ce-Mi smulgeau barba; nu Mi-am ascuns
faţa de ocări şi de scuipări.	Isaia 50,6.
Aşa vorbeşte Mîntuitorul prin Duhul Sfînt despre Sine prin pro-
orocul Isaia. Domnul Isus S-a dat în mîinile oamenilor păcătoşi.
El nu S-a speriat de drumul Golgotei. Cea mai teribilă înjosire a
suportat-o cu dragoste. Era înjosit conţinu şi profund. Domnul,
„S-a smerit şi S-a făcut ascultător pînă la moarte şi încă moarte
de cruce." Acolo 1-a dus nedreptatea oamenilor. „Cînd a fost
chinuit şi asuprit n-a deschis gura de loc, ca un miel pe care-1
duci la măcelărie." El era Mielul sfînt, trimis de Dumnezeu şi
dat pentru nelegiuirile noastre. Era un chin pe care-L parcurgea
cu dragoste faţă de Dumnezeu Tatăl şi fată de noi, cei pierduţi.
El putea să spună: „Tatăl Mă iubeşte, pentrucă îmi dau viaţa ca
iarăşi să o iau. Nimeni nu mi-o ia cu sila .. .Am putere să o dau
şi am putere să o iau iarăşi."
Ce dragoste ar fi putut face lucrul acesta? NUMAI dragostea
dumnezeiască. O dată va fi răsplătită această dragoste cînd toţi
răscumpăraţii vor intona cîntarea de slavă a Mielului. Noi cei
credincioşi avem de pe acum putinţa să vestim moartea Lui şi
astfel să-I aducem laudă şi adorare. Binecuvîntat loc! Cunoşti şi
tu acest loc măreţ unde copiii lui Dumnezeu se string în afară de
orice tabără religioasă, pe locul prezenţei lui Dumnezeu pentru
ca să aducă adorarea şi lauda lor Marelui Mîntuitor?
Adunarea lui Dumnezeu nu are nevoie de ajutorul lumii în ce
priveşte rînduiala sau disciplina. Duhul Sfînt locuieşte în Adu-
nare cu toată slăbiciunea omului. Dacă cineva voieşte să intro-
ducă în ea lucruri pămînteşti sau omeneşti, nu va face decît Să
întristeze pe Acela a cărui prezenţă este lumina credincioşilor,
izvorul şi puterea slujirii şi a disciplinei. Dumnezeu şi Tatăl nos-
tru conduce toate evenimentele pentru a-Şi împlini voia.
CALENDAR BIBUC Bg. 8	225

31 IULIE
Pentru că dragostea lui DUMNEZEU a fost turnată în
inimile noastre prin DUHUL SFÎNT, care ne-a fost dat.
Rom. 5,5.
Ce lucru minunat! Dragostea lui Dumnezeu a fost turnată în
inima noastră, prin Duhul Sfînt -a treia Persoană dumnezeiască
care şi-a făcut locuinţa în cei credincioşi. Această dragoste nu ni
se poate destăinui pînă cînd nu ne era prezentată înaintea ochi-
lor noştrii lucrarea de mîntuire. în ce măsură cuprinde un cre-
dincios acest adevăr este o altă latură, dar pentru toţi credincio-
şii este o lucrare de neclintit. De aceea nădejdea aceasta nu
înşală. Dar dragostea lui Dumnezeu nu este numai turnată în
inimile noastre pentru a fi gustată din plin de noi, ci ea a fost
arătată şi afară de noi, cînd eram fără putere şi fără Dumnezeu.
„Căci pe cînd eram noi încă fără putere, Hristos, la vremea
cuvenită a murit pentru cei nelegiuiţi." Numai pe această teme-
lie a fost posibilă turnarea dragostei de către Dumnezeu în ini-
mile noastre. Da, curăţia şi desăvîrşirea acestei dragoste a fost
arătată în chip desăvîrşit în Domnul Isus. Acum cînd am intrat
în stăpînirea acestei iubiri dumnezeieşti să lucrăm prin har faţă
de toţi sfinţii. Numai aşa putem fi o mărturie pentru Domnul
nostru. El a iubit pe Tatăl cu o iubire desăvârşită. Cu o asemenea
dragoste a iubit şi Adunarea, dîndu-Se la moarte pentru ea. Ce
este înţelepciunea oamenilor în comparaţie cu dragostea lui
Dumnezeu? Nimic decît ce este ceaţa deasă şi rece faţă de căl-
dura şi de viaţa care vine de la Soare. Ce minunat este Dumne-
zeul nostru! De aceea să-I aducem toată cinstea şi adorarea.
Mare însemnătate are jertfa de pe cruce a Domnului Isus Hris-
tos pentru pămînt, pentru cer şi pentru toată creaţia lui Dumne-
zeu! Ea este centrul gîndurilor şi sfaturilor lui Dumnezeu, împă-
cînd între ele toate însuşirile lui Dumnezeu. Ea păstrează slava
lui Dumnezeu şi pacea păcătosului. Pe ea se vede săpat cuvîntul:
„Slavă lui Dumnezeu în cele prea înalte şi pe pămînt pace, între
oamenii plăcuţi Lui."
226

AUGUST

1 AUGUST
DOMNUL a zis lui Samuel: Cînd vei înceta să plîngi pe
Saul, pentru că l-am lepădat, ca să nu mai domnească
peste Israel?	1. Sam. 16,1.
Poporul a făptuit un mare păcat cînd a lepădat pe Dumnezeu şi
şi-a dorit un stăpînitor pămîntesc ca împărat. Samuel a trebuit să
vadă cu durere că nădejdea pusă în puterea şi ajutorul omenesc
este o deşertăciune. Fără îndoială că privirile erau îndreptate
spre omul pe care Dumnezeu îl îngăduise ca împărat. Acum însă
totul era pierdut. Saul a fost lepădat şi Samuel s-a simţit obligat
să se îndepărteze de el. Saul era al doilea demnitar cu privire la
care Samuel trebuia să vadă dezbrăcarea de demnitatea primită.
La începutul lucrării lui, a trebuit să transmită o solie serioasă
marelui preot Eli, iar acum la sfîrşitul vieţii lui a fost însărcinat
să-i spună lui Saul judecata cerească asupra comportării sale.
Comuniunea cu Dumnezeu ne va călăuzi pînă acolo încît să
recunoaştem căile Lui şi să ne supunem lor. Noi sîntem înclinaţi
uneori ca prin sentimentele noastre să fim înşelaţi. Aceasta este
o mare primejdie; cel mai activ leac contra umblării după senti-
mentele noastre, este încrederea adîncă în adevăratele şi de ne-
clintit hotărîri ale lui Dumnezeu. în faţa acestor hotărîri dispar
toate sentimentele, iar credinţa creşte tot mai mult.
între adevărata credinţă şi simplele sentimente există o mare
deosebire. în timp ce sentimentul se aşează jos şi plînge, credin-
ţa se ridică şi umple cornul cu untdelemn ca să-1 ungă ca împărat
pe „omul după inima lui Dumnezeu" Minunat este Dumnezeu
care totdeauna lasă să iasă binele din răul înconjurător.
Oamenii îşi schimbă gusturile şi părerile însă cei credincioşi nu-
şi schimbă niciodată poziţia lor spirituală. Ei slăvesc pe Dumne-
zeu în toate împrejurările vieţii, chiar şi în faţa primejdiei de
moarte. Satana latră dar nu muşcă. Satana câteodată latră mai
tare şi mai puternic, dar prin aceasta nu se face mai grozav.
228

2 AUGUST
Eu le dau viaţa veşnică, în veac nu vor pieri, şi nimeni nu
le va smulge din mîna Mea.	loan 10,28.
Ce putere au aceste cuvinte pentru inima credinciosului în călă-
toria lui pe acest pămînt, unde este înconjurat de multe ispite,
de atîţia duşmani pe pămînt şi în aer, de Satan şi îngerii lui!
Ce binecuvîntare, ce minunat lucru să şti că ai intrat prin uşă, că
eşti mîntuit, că ai viaţa veşnică, că Domnul Isus te cunoaşte, te
ocroteşte şi că-L cunoşti ca pe Păstorul cel Bun, că El te întăreş-
te şi te îmbărbătează, că în El ai TOTUL DEPLIN, şi în sfîrşit e
mare har că nimeni nu poate să te smulgă din mîna Lui şi a
Tatălui. POATE OARE să ne lipsească ceva? Avem oare motiv
să ne îngrijorăm dacă ajungem la ţintă? NIMENI nu le poate
smulge din mîna Mea!" De ce să ne temem? Cine este mai mare
ca El? NIMENI! Totul se odihneşte în mîinile Lui. Să nu ne
încredem oare în El în chip desăvîrşit?
Sînt cuvintele Păstorului cel Bun. Ce slavă că sîntem oiţele Păs-
torului cel Bun! Ce linişte ne dă această cunoştinţă, într-o lume
neliniştită. El cunoaşte primejdiile şi ispitele; El le întîmpină. El
ne avertizează şi ne îndreaptă cînd ne-am abătut. El ne ridică
dacă sîntem în situaţia să cădem. Dacă avem sete ne înviorează,
sîntem flămînzi ne hrăneşte. El ne poartă în orice timp în inima
Lui şi ne vine în ajutor în slăbiciunile noastre. El ne cunoaşte şi
şi noi îl cunoaştem. El merge înaintea noastră şi noi îl urmăm.
Ce poziţie măreaţă! De l-ar cunoaşte mulţi pe acest Păstor! De
aceea chiar azi du-te înainte prin această uşă deschisă! încă mai
este deschisă! Mîine poate e pe veci închisă. .
Sînt mulţi care vor să se îmbunătăţească, să ia hotărîri, să urme-
ze anumite rînduieli religioase cu scopul de a obţine viaţa veşni-
că. Dar toate acestea îi vor face să strige: „O, nenorocitul de
mine! Cine mă va izbăvi de acest trup de moarte." Aceştia vor
constata că Domnul dă viaţa veşnică şi numai El.
229

3 AUGUST
Un om iute la mînie stîrneşte certuri, dar cine este încet la
mînie potoleşte neînţelegerile.	Prov. 15,18.
într-o zi, preotul credincios Machtholf a găsit în pragul uşii o
scrisoare cu insulte la adresa lui. £1 a citit-o, dar nu a spus nici
un cuvînt ci s-a rugat. Duminica următoare, după predică a spus
de la amvon: „Un prieten drag a adus o scrisoare în casa mea, în
care îmi înşiră greşelile. Eu le-am citit, m-am cercetat şi am găsit
multe lucruri adevărate. în inima mea este rădăcina a tot ce
prietenul a găsit la mine, dar harul lui Dumnezeu este singurul
care nu a lăsat răul să devină realitate. Prietenul meu iubit
cunoaşte greşelile mele foarte bine, ceea ce mă face să cred că
este chiar în mijlocul nostru. îl rog din suflet să vină la mine, ca
să pot să-i arăt dragostea mea."
Cînd lui Tersteegen din Mülheim i-a fost aruncat un coş fără
fund peste cap, ca semn de batjocură, el a zis: „Aceasta nu-i încă
o cunună de spini."
Cum ar răsuna răspunsurile noastre în astfel de situaţii? Ar des-
coperii ele caracterul Domnului nostru? Fiecare să răspundă sin-
gur la această întrebare. Noi vrem să ne amintim de cuvintele lui
Pavel: „Dragostea.. .nu se poartă necuvincios, nu caută folosul
său, nu se mînie, nu se gîndeşte la rău... crede totul.. .suferă
totul..." (1 Cor. 13.5-7). Aceasta este dragostea pe care Dum-
nezeu o caută la noi căci El este izvorul ei. Cît de bune şi de
frumoase sînt însuşirile ei!
Dacă noi ne-am uita mai des în această oglindă luminoasă şi fără
greş -lucru care ar trebui să-1 facem în fiecare zi-atunci fără îndo-
ială că este mult de judecat, mult de mărturisit. în felul acesta
inima noastră îl admiră şi-L adoră pe Cel care a fost o pildă
minunată de gragoste.
Dacă pentru Numele lui Hristos vom rămîne statornici pînă la
sfîrşit, atunci chiar dacă ne-ar arde pe toţi, scânteile de la rugu-
rile noastre ar răspîndi Evanghelia departe pe faţa pămîntului.
230

4 AUGUST
Să ieşim dar afară din tabără la El, şi să suferim ocara Lui.
Evr. 13,13.
E un mare privilegiu (drept) al nostru să ieşim la Domnul Isus
cel lepădat şi să suferim ocara Lui! Cum a fost El de batjocorit,
ignorat, neînţeles şi unt! Pentru dragostea Lui a fost duşmănit şi
răstignit afară din Ierusalim. Tabăra era atunci Israelul şi aceas-
tă tabără nu mai există astăzi. Isus şi-a scos afară pe ai Lui. Tot
aşa Domnul Isus scoate astăzi afară pe ai Lui din această lume şi
din tot ce este în legătură cu lumea aceasta religioasă. Domnul
îşi aduce pe ai Săi la El, în afară de orice organizaţie de tabără,
deoarece El însuşi este afară. Cu cît sîntem în umblarea noastră
mai convinşi de a ne abate de la orice tabără organizată de
oameni cu atît se măreşte ocara noastră căci acolo unde lucrează
omul se găsesc lucruri pe care nu le vorbeşte Cuvîntul lui Dum-
nezeu. Biblia este singurul îndreptar care ne dă lumină la orice
întrebare care se iveşte pe calea urmării Domnului Isus.
Să examinăm calea pe care mergem în lumina Sfintei Scripturi şi
să cercetăm locul pe care-1 ocupăm, dacă corespunde într-u totul
cu gîndurile lui Dumnezeu. Dacă găsim abateri, dacă găsim ceva
care nu este scris în Cuvîntul Lui, atunci Domnul să ne dea
putere să ne depărtăm şi să ieşim afară din orice îngrădire ome-
nească. Numai acolo unde poruncile omeneşti sînt puse la o
parte şi totul se supune autorităţii Cuvîntului lui Dumnezeu şi
Duhul Sfînt are conducerea, este respectată temelia dumneze-
iască a unităţii Trupului, de care aparţin toţi credincioşii ca mă-
dulare. Numai aşa poate fi prezentată adunarea; aceasta
înseamnă a fi o expresie văzută a unicei Adunări care Domnul
Isus a ales-o, „căci acolo unde sînt doi sau trei adunaţi în Nume-
le Meu sînt şi Eu în mijlocul lor."
în loc să se înfăţişeze înarmat cu sabia prigonirii, vrăjmaşul se
plimbă înveşmîntat în haina slujbei religioase. Din această cau-
ză, mulţi creştini sînt încurcaţi în zadarnica religie a acestei lumi,
avînd doar o formă de evlavie. Remediul este ieşirea afară din
aceste tabere religioase, şi să stăm pe locul prezenţei Domnului
Isus.
231

5 AUGUST
Căci măcarcă sînt departe cu trupul, totuş cu duhul sînt cu
voi, şi privesc cu bucurie la buna rînduială care domneşte
între voi şi la tăria credinţei voastre în Hristos. Col. 2,5.
„Fraţi sfinţi şi credincioşi" îi numeşte apostolul pe primitorii
acestei epistole. El însuşi era încătuşat în închisoare pentru
Domnul Isus, suportînd cu dragoste toate suferinţele urmîn-
dul-L pe Domnul său. El era tot timpul în legătură duhovniceas-
că cu aceia care au primit credinţa cea preţioasă. El se bucura
cînd adunările stăteau bine şi se întrista cînd era altfel. La cei din
Colose laudă rînduială care a găsit-o la ei. Dumnezeu nu este un
Dumnezeu al neorînduielii, (1 Cor. 14.33) şi dacă este vorba de
acest lucru în practica unei adunări locale, acolo înseamnă că
fraţii se vor supune sfinţeniei lui Dumnezeu şi purtarea lor o va
dovedi din plin. Ei se vor îngădui unii pe alţii şi vor fi supuşi unul
altuia în frica lui Hristos. La fel şi surorile vor ocupa locul lor de
supunere şi nu se vor ridica să conducă adunarea sub nici o
formă. Ele vor trăi în pace unele cu altele şi vor avea acel gînd ca
prin îmbrăcămintea lor să nu fie o pricină de poticnire pentru
nimeni.
La toate aceste trăsături este cerută părtăşia practică şi persona-
lă cu Domnul. Apostolul se bucură de tăria neclintită a credinţei
colosenilor ÎN Hristos. Această tărie era strict necesară deoare-
ce unii căutau să-şi facă intrarea în inimi prin filozofie şi amăgiri
deşerte după datinile oamenilor. Erau „elemente lumeşti" cu
privire la mîncare şi băutură, sau înfrînare de la zile de sărbă-
toare, sau la o lună nouă sau la o zi de sabat. „Nu lua, nu gusta,
nu atinge..." aşa predicau unii oameni şi prin aceasta au pus un
jug asupra credincioşilor, jug care era în opoziţie cu harul lui
Hristos şi credinţa în El. Toate aceste lucruri care ţin de duhul
legii au în vedere firea pămîntească, pentru ca să o ridice în
slavă. Să stăruim deci în harul lui Dumnezeu şi să nu ne lăsăm
amăgiţi de cei care propovăduiesc zadarnica religie a lui Cain
care în contextul ei arată că vrea să aducă jertfă roadele unui
pămînt blestemat.
232

6 AUGUST
Vrednic este Mielul, care a fost junghiat, să primească
putera, bogăţia, înţelepciunea, tăria, cinstea, slava şi lau-
da.	Apoc. 5,12.
Sfînta Scriptură mărturiseşte în multe locuri clar şi concis „că
Hristos a murit pentru păcatele noastre" şi că prin jertfa lui de la
cruce a făcut răscumpărarea veşnică. (1 Cor. 15.3, Evrei 9,12).
Toţi care cred din inimă în El pot să spună: „SÎNTEM sfinţi prin
UNICA jertfă care a fost făcută odată pentru totdeauna ÎN Isus
Hristos." Sfînta Carte spune. „Căci printr-o singură jertfă El a
făcut desăvîrşiţi pentru totdeauna pe cei ce sînt sfinţiţi." Domnul
Hristos prin moartea Lui a pus temelia slavei veşnice a lui Dum-
nezeu în creatura Sa nouă, ca şi temelia noastră veşnică de mîn-
tuire, aşa cum ne este arătat în Apocalipsa: „Mielul care a fost
junghiat, care era în mijlocul Tronului." Şi ce fac ei? Ei cîntă
Mielului care i-a răscumpărat, o cîntare nouă.
Voia lui Dumnezeu este ca aici, pe pămînt, obiectul slavei să fie:
moartea Fiului Său. De fapt şi Domnul Isus a spus în noaptea
cînd a fost vîndut: „Să faceţi lucrul acesta spre amintirea
Mea."
El ne-a dat deja aici pe pămînt un loc unde noi să-L privim ca
Mielul lui Dumnezeu, adus ca ardere de tot.
De ar pătrunde în inimile noastre ca o necesitate de a-L slăvi şi
a-L adora în duhurile noastre.
Dacă Masa Domnului se sărbătoreşte în chip duhovnicesc,
atunci nu putem decît să mulţumim şi să adorăm. Abia atunci
amintirea morţii Domnului Hristos devine o slujbă dumnezeias-
că. Dacă ne mai folosim de forme din Vechiul Testament şi le
punem în practica adunării la adorare, aşa cum prea adesea se
vede acest lucru în grupările care se string în jurul unui om, sau
a unei forme, a unui nume;.. .pierdem miezul adevăratei adoră-
ri prin Duhul lui Dumnezeu. Adorarea adevărată NU este o
formalitate în efectuarea slujbei lui Dumnezeu, ci ea corespun-
de pe deplin cu ceea ce este Dumnezeu. Adevărata adorare nu
se poate aduce decît pe terenul prezenţei Domnului, afară din
tabără unde este El. (Evrei 13.13).
233

7 AUGUST
Toată Scriptura este insuflată de DUMNEZEU şi de fo-
los ca să înveţe, să mustre, să îndrepte, să dea înţelepciu-
ne în neprihănire, pentruca omul lui DUMNEZEU să fie
desăvîrşit şi cu totul destoinic pentru orice lucrare bună.
2.Tim. 3,16-17.
Este un har nespus din partea lui Dumnezeu, că ne-a păstrat
Cuvîntul Său neştirbit cu toate împotrivirile mari ale duşmanu-
lui. Ca o Stîncă în care toate valurile se sparg, ca un izvor într-un
pustiu, ca un far în mijlocul mării înspumegate, aşa stă Cuvîntul
lui Dumnezeu, mereu plin de putere, proaspăt şi curat, chiar
dacă satana şi lumea îşi manifestă duşmănia lor faţă de El. El
este apa răcoritoare şi aducătoare de pace pentru orice însetat,
pentru oricine e trîntit jos de forme şi obosit în religii, unde nu
găseşte pace. Scriptura este şi astăzi îndrumător pentru orice
cercetător simplu şi sincer, o cale UNICĂ şi dreaptă care se
întinde cu siguranţă şi neabătut peste ţărmul stîncos al mişeliei
satanei, şi conduce pe suflet la Hristos şi prin El, în cer. Cuvîntul
lui Dumnezeu este neschimbat în credinţă şi plin de nădejde ca
şi Acela din a cărui gură a fost vorbit; şi el dăruieşte, oricui
nădăjduieşte în El, aceleaşi trăsături sfinte. Dacă noi nu simţim
lucrările Sale binecuvîntate atunci de vină nu este Cuvîntul lui
Dumnezeu, ci noi înşine pentruca nu sîntem ascultători. Din
astfel de stări triste rezultă multe rădăcini ale răutăţii şi ale rătă-
cirii şi multe situaţii triste între credincioşi. Mulţi sînt cuprinşi de
ei înşişi şi se opun mustrării Cuvîntului lui Dumnezeu. Oh! să ne
gîndim ce necinste aducem prin aceasta lui Dumnezeu.
Dumnezeu în dragostea Sa ne-a vorbit, şi datoria noastră este să
ascultăm ca un copil. Cărarea ascultării este cărarea ODIHNEI
şi BINECUVÎNTĂRII. Pe această cărare pot umbla atît „copi-
laşii în Hristos" cît şi „tinerii' şi „părinţii." Aceasta este singura
cărare binecuvîntată pentru toţi. Fără îndoială că ea este strim-
tă, dar este o cărare SIGURĂ, luminată de Veşnicul nostru
Dumnezeu.
234

8 AUGUST
Iată că îndepărtez de la tine nelegiuirea.	Zah. 3,4.
Dumnezeu nu poate să vadă păcatul în faţa Lui. Păcatul nu se
împacă cu Persoana Lui sfîntă. Dar pe baza jertfei de ispăşire de
pe Golgota a lui Isus Hristos, poate îndepărta păcatul. La cruce
Dumnezeu 1-a dat pe Fiul Său pentru păcătoşi şi nelegiuiţi la
moarte. Isus a mers la cruce ca ÎNLOCUITOR, pentru vina şi
păcatul omenirii şi a suferit mînia dreaptă şi judecata
dumnezeiască. El corespundea TUTUROR cerinţelor sfinte pe
care Dumnezeu le cerea de la oameni şi putea astfel să ia locul
păcătosului. Dar El a pus în rînduială nu numai vinovăţia noast-
ră ci şi starea păcătoasă a omului în faţa lui Dumnezeu, stare
care a fost îndepărtată. Dumnezeu a condamnat păcatul în trup,
prin aceea că 1-a făcut pe Domnul Hristos păcat. „Pe Cel ce n-a
cunoscut niciun păcat, El 1-a făcut păcat pentru noi, ca noi să fim
neprihănirea lui Dumnezeu în El." (2 Cor. 5.21). Prin puterea
acestei jertfe de ispăşire, Dumnezeu poate să spună către fiecare
păcătos care vine prin credinţă la El: „Iată că am îndepărtat
nelegiuirea de la tine."
Aşa dar prin jertfa de ispăşire nu s-a îndepărtat numai păcatele
(fapte, gînduri, vorbe) ci şi PĂCATUL; adică starea
dezastruoasă a omului. Ce linişte aduce aceasta cugetului nos-
tru, căci chiar această „procuratură dumnezeiască" mustră şi nu
lasă în pace pe omul nemîntuit.
Cel a cărui nelegiuire a îndepărtat-o Dumnezeu poate spune:
„Deci, fiindcă sîntem socotiţi neprihăniţi, prin credinţă, AVEM
pace cu Dumnezeu prin Domnul nostru Isus Hristos. Lui îi dato-
răm faptul că, prin credinţă, am intrat în această stare de har, în
care sîntem; şi ne bucurăm în nădejdea slavei lui Dumnezeu."
(Romani 5.1-2).
ÎN Domnul Isus Hristos...
Adevărul în Isus ... Efes.4.21
Apropiaţi în Hristos ... Efes.2.13
Iertaţi în Hristos ... Efes.4.32
înviaţi şi aşezaţi în Hristos ... Efes.2.6
Sfinţi în Hristos Isus ... Filip.1.1
235

9 AUGUST
Păzeşte-ţi inima mai mult de cît orice, căci din ea ies
izvoarele vieţii.	Prov. 4,23.
Un băiat de 9 ani 1-a primit prin credinţă pe Domnul Isus ca
Mîntuitorul său personal. El se bucura de faptul că este o oiţă a
Păstorului cel Bun. După un timp a venit la învăţătoarea lui care
era credincioasă. Plîngea. Aceasta 1-a întrebat de ce plînge. Sus-
pinînd el a spus: „Eu am dăruit numai trei sferturi din inima mea
Domnului Isus iar un sfert mai este încă al cîinelui meu."
Nu putem să nu zîmbim de necazul băiatului, dar este vrednic de
gîndit asupra acestui adevăr. El s-a predat Mîntuitorului în cre-
dinţa lui de copil. După scurt timp, Domnul Isus îi arată că în
afară de El mai are totuşi ceva de care inima lui mai este legată.
Acest băiat avea un cuget sensibil. El a recunoscut bilaterismul
său (adică faptul de a sluji la doi stăpîni) şi a plîns cu lacrimi.
Oare nouă celor mari nu ne lipseşte adesea acest cuget sensibil?
Domnul Isus ne-a răscumpărat; duhul, sufletul şi trupul îi apar-
ţin pe deplini El vrea să fie centrul inimii noastre. Inima este
sediul simţurilor, al iubirii, şi al simpatiei. Noi copiii lui Dumne-
zeu avem datoria sfîntă de a veghea cu stricteţe ca inima noastră
să bată neabătut numai pentru El, Cel care pe Golgota a suferit
şi a murit în suferinţi nespuse pentru păcatele noastre şi a luat
asupra lui judecata cea dreaptă şi sfîntă a lui Dumnezeu.
Păzeşte-ţi inima mai mult de cît orice!" Satana care strică sufle-
tele vrea să infiltreze lumea în inima noastră. Cu ce viclenie
păşeşte el îndeosebi în vremurile noastre! Luxul în viaţă, progre-
sul, comoditatea şi atîtea altele le foloseşte pentru a ne abate de
la Domnul Isus. Cercetaţi-vă inima în lumina Lui sfîntă dacă
bate neabătut numai pentru El.
Domnul Isus Hristos ne cheamă să murim faţă de noi înşine, faţă
de carne (fire), de dorinţele sale ca şi faţă de chemările familiei
sau ale prietenilor cînd aceştia nu vor pentru noi acea viaţă sfîn-
tă, predată pentru slava Sa.
236

10 AUGUST
Caraula a zis: Alergătura celui dintîi pare că e a lui Ahi-
maaţ, fiul lui Ţadoc. Şi împăratul a zis: Este un om de
bine, şi aduce veşti bune.	2. Sam. 18,27.
Ahimaaţ se număra printre oamenii credincioşi lui David în tim-
pul răscoalei lui Absalom. El era cunoscut ca un bun alergător
aşa cum reiese din textul de mai sus. Caraula recunoaşte de
departe fuga lui Ahimaaţ. în 1 Cor. 9.24 sîntem comparaţi cu
aceia care aleargă la locul de alergare. Ce frumos ar fi dacă şi noi
am fi recunoscuţi din depărtare ca buni alergători ai lui Isus
Hristos!
Cînd Absalom a fost ucis de Ioab şi de ostaşii lui, Ahimaaţ a
spus către Ioab: „Lasă-mă să dau fuga şi să duc împăratului
vestea cea bună că Domnul i-a făcut dreptate, scăpîndu-1 din
mîna vrăjmaşilor săi." Era totala abnegaţie faţă de David care-1
împingea să-i spună vestea. Ioab nu 1-a lăsat să meargă ci a însăr-
cinat pe Cuşi cu această solie. Dar Ahimaaţ 1-a rugat insistent pe
Ioab, pînă acesta i-a îngăduit să fugă. Amîndoi fugeau, dar vai
ce deosebire! Unul fugea din cauza soliei, iar celălalt din proprie
iniţiativă, cu o inimă înflăcărată. Ahimaaţ a biruit toată ostene-
ala şi toate greutăţile, pentru bucuria care-i stătea înainte de a
mărturisi lui David victoria obţinută. Nu-i de mirare că a depăşit
pe Cuşi şi a putut să stea în faţa împăratului ca om al veştilor
bune.
Ce gînd minunat arată această faptă inimilor noastre! Sîntem
avertizaţi: „Şi noi, dar, fiindcă sîntem înconjuraţi cu un nor aşa
de mare de martori, să dăm la o parte orice piedică şi păcatul
care ne înfăşoară aşa de lesne, şi să alergăm cu stăruinţă în aler-
garea care ne stă înainte. Să ne uităm ţintă la Căpetenia şi Desă-
vîrşirea credinţei noastre, adică la Isus..." (Evrei 12.1-2).
De-am fi şi noi aşa de plini de rîvnă cum a fost acest slujitor a lui
David! Să nu ne depăşească nimeni în alergarea aceasta. Dom-
nul nostru ştie dacă alergăm în această întrecere din dragoste şi
din abnegaţie pentru El sau numai ca să fim văzuţi de alţii. Să
luăm seama!
237

11 AUGUST
Lepădaţi dar orice răutate, orice vicleşug, orice fel de pre-
făcătorie, de pizmă şi de clevetire.	1. Pet. 2,1.
Răscumpăraţii Domnului Isus au pe pămînt de împlinit o solie
însemnată. Ca o „preoţie aleasă" să aducă „jertfe duhovniceşti"
şi ca o „preoţie împărătească" să vestească puterile minunate ale
Celui ce i-a chemat din întuneric la lumina Sa.
Pentru jertfele din Vechiul Testament trebuiau luate numai ani-
male curate şi fără cusur. Cine a fost chemat de Domnul „la
lumina Sa minunată" trebuie, fără îndoială, să umble ÎN lumină.
Curăţenia şi sfinţenia sînt aşteptate de la cei care au fost aleşi.
Este oare cu putinţă să fie găsite vicleşug, invidie, prefăcătorie,
clevetire, la cei ce se numesc după numele lui Hristos? Dacă însă
noi ne cunoaştem inima noastră, trebuie să mărturisim că sîntem
în stare de orice lucrare rea. în faţa oamenilor se poate oarecum
ascunde gîndurile inimilor ca să fim văzuţi într-o lumină bună.
Dumnezeu vede în ascuns. El vede şi în cel mai îndepărtat colţ şi
încreţitură a inimii. Poate se găseşte în inima noastră undeva
ascunsă pismă, prefăcătorie, vicleşug sau clevetire. Clevetirea
destramă ca otrava cîte o legătură bine închegată sau o relaţie
frăţească. Cît de multe necazuri s-au produs din pricina pismei!
Prefăcătoria şi vicleşugul să NU fie găsite la copiii lui Dumne-
zeu!
De ne-am mustra în prezenţa Domnului! Dacă noi descoperim
aceste lucruri la noi să le aducem în faţa Domnului cu smerenie,
ca El să ne poată ajuta. El vrea cu bucurie ca noi să mergem
înainte spre slava Lui şi ca nişte prunci născuţi de curînd să
dorim laptele duhovnicesc şi curat care este Cuvîntul lui Dum-
nezeu.
în viaţa noastră, în legăturile noastre cu alţii, în treburile noast-
re, trebuie să măsurăm totul cu o SINGURĂ măsură şi această
măsură este SLĂVIREA lui ISUS. Singura şi cea mai însemnată
întrebare cu privire la tot ce gîndim, facem sau vorbim ar trebui
să fie: „Este acest lucru vrednic de Numele sfînt care îl port?"
238

12 AUGUST
Credincios este DUMNEZEU, care v-a chemat la părtă-
şia cu Fiul Său Isus Hristos, DOMNUL nostru.
1. Cor. 1,9.
Ce minunat adevăr! însuşi Dumnezeu este Cel care ne-a che-
mat. Prin har sîntem chemaţi să avem părtăşie unii cu alţi şi să
păstrăm această măreaţă „părtăşie în Duh." Pe ce se bazează
părtăşia credincioşilor unii cu alţii? Pe părtăşiâ intimă şi ascunsă
a plinătăţii lui Hristos. Izvoarele din care ţîşnesc marile fluvii nu
se află acolo unde le vede ochiul nostru. Ele au o legătură ascun-
să -invizibilă dar continuă- cu un rezervor ascuns, dar neîntre-
rupt care nu seacă, inepuizabil la distanţă şi adîncime necunos-
cută. Datorită acestei ape care se revarsă conţinu din rezervorul
ei, ţîşneşte deodată izvorul şi apoi fluviul care se uneşte cu alţi
afluenţi şi apoi se revarsă în oceane.
Cînd reformatorii au întors spatele sistemului religios al Romei,
ei au fost învinuiţi că rup Trupul lui Hristos. Niciodată nu tre-
buie să amestecăm sistemele religioase şi bisericeşti ale lumii
acesteia, fie ele vechi sau noi şi indiferent ce nume ar purta cu
adevărata Adunare a lui Dumnezeu, cu Trupul lui Hristos. De
aceea despărţirea de acestea nu trebuie să se numească ruptură
a Trupului. Dimpotrivă, orice credincios adevărat care vrea să
ţină în picioare adevărul că este NUMAI un singur Trup, care
vrea să aibă o părtăşie mai clară şi mai intimă cu Domnul Hris-
tos, are datoria neapărată să se despartă de aceste tabere în care
omul a luat locul prezenţei lui Dumnezeu.
Marele nostru Dumnezeu şi Tată ne-a chemat la părtăşie cu Fiul
Său şi nu cu forme şi simţăminte religioase. Formele şi simţurile
sînt pentru firea pămîntească care poate să-şi arate de ce este în
stare pe scena unui teatru, dar nicidecum în strîngerea laolaltă
pentru Numele Domnului.
De aceea, prea iubiţilor care a-ţi înţeles locul vostru afară din
tabără şi voi, toţi aceia care vreţi să-1 înţelegeţi, rămîneţi neclin-
tiţi şi alimentaţi-vă conţinu din acest Izvor al părtăşiei cu Dom-
nul Isus Hristos.
239

13 AUGUST
Slavă lui DUMNEZEU în locurile prea înalte, şi pace pe
pămînt între oamenii plăcuţi Lui.	Luca2,14.
întotdeauna la cercetarea acestui cuvînt sîntem plini de adorare
căci Fiul lui Dumnezeu, prin care s-au creat toate lucrurile, S-a
făcut Om. El a devenit Om adevărat, căci a devenit „părtaş
sîngelui.şi cărnii." Fiul lui Dumnezeu care nu este numai „Cu-
vîntul" ci şi „Adevărul lui Dumnezeu" a împlinit cu fapta ceea
ce înţelesese încă înainte de întemeierea lumii: „Desfătarea mea
era în fiii oamenilor." Niciodată creaţia nu a cunoscut un aseme-
nea eveniment. Este aşa de înălţător că mulţimea oştilor cereşti
au intrat într-o laudă dumnezeiască în faţa acestui eveniment
spunînd: „Slavă lui Dumnezeu în locurile prea înalte şi pace pe
pămînt între oamenii plăcuţi Lui." Ei trebuiau să vadă cu admi-
raţie că El „deşi avea chipul lui Dumnezeu, totuşi n-a crezut ca
un lucru de apucat să fie deopotrivă cu Dumnezeu ci S-a dezbră-
cat. . .şi a preluat chip omenesc făcîndu-se asemenea oameni-
lor.
Dar nu numai îngerii, ci oameni slabi, păstori săraci au putut să
meargă la Betleem şi să vadă taina tainelor: Fiul lui Dumnezeu,
copil în iesle!
Şi noi în Duh putem să ne privim acolo şi să vedem că „Isus
Hristos a venit în trup". El era „Sfînt" ca om adevărat, „născut
de o fecioară" despre care s-a spus: „ce se va naşte din tine este
de la Duhul Sfînt" şi El se va numi Fiul lui Dumnezeu.
Dumnezeu vorbeşte acuma „prin Fiul" şi noi ştim „că S-a arătat
ca să ia păcatele." Cine putea să facă acest lucru decît numai
Acela despre care e scris că păcat în El nu se găsea? Niciodată
nu putem să-i mulţumim îndeajuns pentru că a venit la noi.
Braţele părinteşti ale Dumnezeului nostru ne cuprind şi ne spri-
jinesc zi şi noapte. El ia asupra Lui toate nevoile şi toate grijile
noastre. El doreşte ca să ne aruncăm grijile asupra Lui şi să
dobîndim încredinţarea scumpă că El poartă de grijă pentru noi.
„El nu-şi întoarce privirea de la cel neprihănit."
240

14 AUGUST
Şi fiţi ca nişte oameni, care aşteapă pe stăpînul lor să se
întoarcă.	Luc. 12,36.
Ceea ce trebuie să caracterizeze pe credincioşi în timpul pribe-
giei lor este nu numai o înţelegere clară a învăţăturii despre
venirea Domnului Isus ci şi o aşteptare practică, în fiecare zi.
Caracterul deplin al umblării credinciosului depinde de acest
fapt însemnat: dacă aşteptarea este o nădejde vie ori numai o
cunoştinţă moartă.
„Mijlocul să vă fie încins şi făcliile aprinse."
Dacă mergem într-o călătorie sau într-o excursie, mai înainte ne
vom pregăti. în afară de aceasta pentru călătorie este important
să ne luăm rămas bun de la condiţiile de viaţă precedente, să
realizăm o desprindere totală de orice ar împiedeca călătoria.
Cînd poporul Israel s-a pregătit de ieşirea din Egipt trebuia să
aibă mijlocul încins şi toiagul în mînă, iar în picioare să aibă
încălţăminte. (Exod 12). „Mijlocul încins" înseamnă să fie des-
prins de tot ce-1 înconjura şi care putea fi un obstacol pentru
popor. îmbrăcămintea lungă şi largă care se purta atunci trebuia
încinsă cu un cordon, pentru a sta strînsă pe trup şi pentru a nu
împiedeca pe purtător la mers.
„încălţămintea în picioare" are semnificaţia de a fi gata, în orice
clipă să părăsească poziţia ocupată anterior, iar toiagul în mînă
este simbolul unui popor călător, care se bazează pe o temelie
care este în afară de el.
De-ar da Domnul ca, prin harul Său, aceste semne să se vadă şi
la poporul Său, în pribegia prin pustiul acestei lumi. „Să dăm la
o parte orice piedecă şi păcatul care ne înfăşoară aşa de lesne"
care ne-ar sta înainte pe drumul către Domnul nostru. „Ferice
de robii aceia pe care stăpînul îi va găsi veghind la venirea
LUI."
„Dumnezeul păcii să vă sfinţească El însuşi pe deplin; şi: duhul
vostru, sufletul vostru şi trupul vostru, să fie păzite întregi, fără
prihană la venirea Domnului nostru Isus Hristos. Cel ce v-a che-
mat este credincios şi va face lucrul acesta." (1 Tes. 5.23-24).
241

15 AUGUST
Deşteaptă-te tu care dormi, scoală-te din morţi, şi HRIS-
TOS te va lumina.	Efes. 5,14.
Acest avertisment serios are şi mai multă greutate prin faptul că
se adresează credincioşilor, care au cunoscut poziţia lor în Hris-
tos, potrivită cu hotărîrile lui Dumnezeu. Lor le-a fost făcut
cunoscut poziţia şi înaltele drepturi, care sînt strîns legate între
ele. Ei ştiu că starea lor este în Hristos, ei cunosc pe Dumnezeu,
ca pe Dumnezeul şi Tatăl lor, ei ştiu că Hristos este sfînt şi fără
cusur şi că ei SINT copiii Lui.
Pe drept cuvînt se aşteaptă de la ei ca să aibă o ţinută demnă,
corespunzătoare înaltei chemări la care au fost chemaţi. Dar
versetul nostru ne mai avertizează că, credinciosul poate să piar-
dă conştiinţa cu privire la starea lui. Desigur că nu este vorba de
pierderea mîntuirii, aşa cum din neştiinţă sînt gata mulţi să spu-
nă. El se scufundă din punct de vedere moral într-o stare de
somn. Somnul este o prefigurare a morţii. Un om adormit re-
cepţionează tot atît din lucrurile exterioare ca şi un mort. El nu
vede nimic din frumuseţea şi farmecul creaţiei dumnezeieşti. La
fel poate ajunge şi un credincios într-o astfel de stare încît să nu-i
îngăduiască să recunoască frumuseţea noii zidiri. Poate sînt cre-
dincioşi care nu duc o viaţă imorală, dar din binecuvîntările
duhovniceşti nu gustă nimic. Umblarea lor este pămîntească şi
ţinuta lor este lumească. într-o asemenea inimă, Domnul Isus
nu are locul cel mai însemnat. Zile întregi un astfel de credincios
nu simte lipsa Domnului. Lucrările zilnice au mai mult preţ pen-
tru un astfel de creştin, decît Domnul Isus. Limbajul „căci pen-
tru mine a trăi este Hristos" nu-i este cunoscut. Un astfel de
creştin are o viaţă fără fericire, o viaţă care nu-şi înţelege rostul.
Şi unor astfel de creştini, să nu le fie de mirare că Marele Păstor
trebuie să ia nuiaua pentru disciplinare.
Rugăciunea şi citirea Cuvîntului lui Dumnezeu sînt cerinţe tre-
buitoare pentru creşterea sănătoasă şi puternică a vieţii creştine;
aşa că un om care obişnuieşte să le părăsească pe amîndouă,
trebuie să fie într-o stare foarte rea.
242

16 AUGUST
Ca unii care cunoaştem deci frica de DOMNUL, pe oa-
meni, căutăm să-i încredinţăm.. ..Căci dragostea lui
HRISTOS ne strînge.	.     2. Cor. 5,11-14.
Felix Neff un slujitor credincios al Domnului a fost acum 150 de
ani o unealtă pentru o deşteptare duhovnicească în regiunea
Alpilor. Odată a trecut pe lîngă o casă care părea să fie a unor
oameni bogaţi. El simţea dorinţa să le aducă vestea despre harul
lui Dumnezeu. Hotărît pe moment a sunat şi o fată a casei a
deschis uşa. „Locuieşte Hristos în această casă?" întrebă Neff
fără nici o prezentare şi fără nici un salut. Tînăra fată, mirată nu
răspunse nimic. El repetă încă odată întrebarea: „Locuieşte Hri-
stos în această casă?" Puternic mişcată, fata răspunse de data
aceasta: „Nu, domnul meu, dar intraţi vă rog." -„Nu" a răspuns
Neff „dacă Hristos nu locuieşte aici, această casă nu poate să fie
fericită. Aici nu aş poposi." După aceasta s-a îndepărtat.
Qnd la scurt timp după aceea în localitatea respectivă a propo-
văduit Evanghelia, la sfîrşitul adunării a venit o fată tînără spre
el. PUnă de bucurie i-a spus: „Domnul meu, eu sînt fata cea
tînără pe care, la deschiderea uşii aţi întrebat-o dacă locuieşte
Hristos în acea casă. Prin această întrebare am venit eu la Hris-
tos şi acum sînt mîntuită."
De ne-ar umple dragostea Domnului Isus inimile pentru oame-
nii nemîntuiţi ca El să ne poată folosi ca soli ai Lui. Ot de des un
cuvînt la timpul lui a lovit inima şi cugetul şi un om rătăcit a fost
adus în contact cu mîntuirea lui Hristos. Noi sîntem lăsaţi în
lumea aceasta, ca să dăm mărturie de ceea ce a făcut Marele
Mîntuitor cu noi. De-am fi nişte harnici slujitori ai lui Hristos!
Voltaire a spus că peste o sută de ani Biblia nu se va mai găsi
decît ca o mostră a prostiei religioase. (Aşa gîndea el). Dar iată
ironia divină: în chiar casa unde a scris acele rinduri, s-a deschis
un depozit de Biblii.
243

17 AUGUST
Urechea care aude, şi ochiul care vede, şi pe una şi pe
cealaltă, DOMNUL le-a făcut.	Prov. 20,12.
O ureche care aude şi ochiul care vede în chip duhovnicesc sînt
pentru un credincios de o valoare extraordinară. Ele indică o
stare de dependenţă interioară faţă de Domnul, care poate fi
obţinută şi întreţinută numai printr-o umblare ascunsă cu El. Să
ascultăm de glasul Lui şi să umblăm în prezenţa Lui, pentru a
privi totul în lumina Lui! Domnul este acelaşi, ieri şi azi şi în
veci. Nici o schimbare nu este posibilă în caracterul şi în gîndirea
Lui. Hotărîrile Lui sînt desăvîrşite şi nu necesită revizuiri; ele
sînt definitive. De-am cerceta totul în lumina Cuvântului Său şi
în prezenţa Lui ca să nu mergem greşit!
în timpul nostru atît de solicitat şi de neliniştit, cînd lumea ne
oferă totul pentru a ne încleşta şi a ne ocupa cu desăvîrşire,
putem pierde foarte uşor auzul şi văzul duhovnicesc. E nevoie
de har deosebit şi de energia credinţei pentru a găsi timp şi lini-
şte pentru a asculta pe Domnul. Ce mare binecuvîntare s-ar
revărsa dacă am putea spune şi noi ca David: „Oricare le-ar fi
puterea, eu în Tine nădăjduiesc."
Domnul Isus însuşi, ca unul care era dependent de Tatăl, a spus:
„El îmi trezeşte în fiecare dimineaţă, El îmi trezeşte urechea să
ascult cum ascultă nişte ucenici." (Isaia 50.4). El ne-a dat un
exemplu desăvîrşit de ce înseamnă a umbla în dependenţă de
Dumnezeu.
Cît de uşor sîntem luaţi de curenţii acestei lumi, ca să permitem
intrarea lor în casele şi adunările noastre. Numai o ureche şi un
ochi duhovnicesc ar putea veghea împotriva lor. Să ne umilim,
ca Domnul să ne dea un ochi cu vedere clară şi o ureche ascul-
tătoare.
Trăim într-o vreme care ridică în slăvi mintea omului, judecata
omului şi voia lui. Lumea se laudă cu mintea ei şi spune că
fiecare are dreptul şi puterea să cugete neatîrnat. Sfînta Carte e
lepădată de mulţi cu dispreţ. La universităţile şi şcolile noastre
nu se mai cunoaşte măreţia Cărţii dumnezeeşti.
244

18 AUGUST
Saul şi-a luat sabia, şi s-a aruncat în ea. Văzîndu-1 mort,
s-a aruncat şi el în sabia lui, şi a murit împreună cu el.
1. Sam. 31,4.5.
Pe vremea cînd Saul era mic în ochii lui, a devenit primul împă-
rat al Israelului; Dumnezeu îşi îndrepta bunăvoinţa spre el şi-i
dădea victorie asupra duşmanilor poporului lui Dumnezeu. Dar
deşi avea multe ca om îi lipsea frica de Dumnezeu. Deja prima
poruncă n-a respectat-o jertfind arderea de tot şi jertfa de mul-
ţumire ceea ce nu-i aparţinea. De aceea Dumnezeu a trebuit să-i
spună: „Ai lucrat ca un nebun şi n-ai păzit porunca pe care ţi-o
dăduse Domnul Dumnezeul tău." (1 Sam. 13.13). Dumnezeu
i-a luat împărăţia şi a dat-o unui om care era plăcerea inimii lui.
Totuşi Saul a continuat drumul lui de neascultare şi a încălcat şi
cealaltă poruncă a lui Dumnezeu, de a nimici pe amaleciţi cu tot
ce aveau. Saul a cruţat o parte din vitele cele mai frumoase.
Dumnezeu i-a părut rău că 1-a făcut împărat. I-a vorbit prin
Samuel aceste cuvinte: „Ascultarea face mai mult decît jertfele
şi păzirea Cuvîntului Său mai mult decît grăsimea berbecilor."
(1 Sam. 15.22). De aici a pornit cu paşi uriaşi decăderea lui Saul
pe calea lui proprie. Duhurile rele îl chinuiau, el prigonea pe
David unsul lui Dumnezeu şi căuta să-1 omoare. Intră şi în legă-
tură cu chemarea morţilor, cu lucrurile necurate.
Iată unde ajunge un om care nu se lasă oprit din calea neascul-
tării de Dumnezeu! A fost cu neputinţă oprirea judecăţii lui
Dumnezeu; urmărit şi încleştat de filisteni, a murit.Aşa aruncă
Satana pe omul care nu ascultă de glasul lui Dumnezeu.
Cum putem rămine ocrotiţi de o aşa mare primejdie? Prin po-
căinţă şi ascultare de Dumnezeu, potrivit cu Cuvîntul Său cel
sfînt.
Cuvîntul lui Dumnezeu este singura călăuză şi singura autoritate
pentru creştini, în lucrurile cele mai mari şi cele mai mici. El dă
omului, în toate stările, şi împrejurările, călăuzirea trebuitoa-
re.
245

19 AUGUST
Chiar dacă ar fi să umblu prin valea umbrei morţii, nu mă
tem de niciun rău, căci Tu eşti cu mine.	Ps. 23,4.
Valea umbrei morţii este această lume. Umbra morţii Domnului
nostru este peste ea. El a fost lepădat şi răstignit pe cruce. Toto-
dată a fost îndeplinită şi hotărîrea lui Dumnezeu în privinţa mîn-
tuirii noastre, aşa ca de la crucea Golgotei să poată fi propovă-
duită Evanghelia.
Mai există şi alte acţiuni izvorîte din moartea Domnului nostru;
de exemplu: judecata. Dumnezeu va trage pe om la răspundere
pentru toate suferinţele, necazurile, mizeria şi ocara ce i s-au
făcut Fiului Său prea iubit.
Noi, ca ucenici ai Domnului Isus, avem privilegiul (dreptul) de a
avea parte de ocara Lui. De aceea, pentru noi lumea este o vale
a umbrei morţii. Sîngele Mielului lui Dumnezeu ne asigură un
loc în sfinţenie, dar totodată ne duce afară din tabără, acolo
unde El a suferit. Dacă ocupăm acest loc în credinţă, atunci
stăpînul acestei lumi şi uneltele lui sînt împotriva noastră. Lu-
mea L-a urît şi I-a dat locul de ocară şi de respingere. Din noap-
tea aceea cînd a fost respins definitiv de această lume, noi stăm
aici ca martorii Aceluia care a fost expulzat de ea. Aceasta are
ca urmări multe încercări. Inima creştină ştie acum că: „Tu eşti
cu mine" şi nu-i este frică de nimic.
Domnul nostru credincios se uită din ceruri la turma Sa. Fiecare
lovitură, ocară şi batjocură o simte în trupul Său. Păstorul cel
Bun al oiţelor, pe care Dumnezeul păcii L-a înviat din morţi este
preocupat cu toată abnegaţia Lui de Păstor să ocrotească şi să
păzească turma Sa. Nuiaua Lui asigură turmei linişte şi binecu-
vântare, toiagul Lui îndepărtează pe duşmanii turmei.
Aşa putem fi fericiţi şi în siguranţă sub ocrotirea Lui. Pentru
Maria Magdalena această lume era un mormînt întunecos, dar
Domnul Isus era Soarele ei. Inima ei părăsită în această lume a
fost mîngîiată prin prezenţa dragostei Lui. Acelaşi lucru se pe-
trece şi cu noi.
246

20 AUGUST
Nu Te depărta de mine, căci s-apropie necazul, şi nimeni
nu-mi vine în ajutor.	Ps. 22,11.
Psalmul 22 ne înfăţişează mai mult simţul inimii lui Hristos decît
lucrarea şi urmările ei. Ce strîmtorare pentru El! Deşi nici aici
nu lipsesc durerile pricinuite de mîna omului căci Domnul spu-
ne: „O mulţime de tauri sînt împrejurul Meu... o ceată de nele-
giuiţi dau tîrcoale împrejurul Meu" vedem totuşi o durere de
altă natură decît în versetul 11. Strigătul cu care începe Psalmul şi
care-i dă tema este: „Dumnezeule! Dumnezeule! Pentru ce M-ai
părăsit?" şi „Strig ziua, Dumnezeule, şi nu-mi răspunzi. Strig şi
noaptea şi tot n-am odihnă."
în toate suferinţele Domnului Isus pricinuite de oameni, privi-
rea mîngîietoare a lui Dumnezeu era îndreptată către El; dar
iată a venit ceasul cînd această privire trebuia să fie îndepărtată
de la El. Şi de ce aceasta? Domnul Isus a fost făcut „păcat!" în
toate suferinţele Lui pentru dreptate a stat ca Mijlocitor între
Dumnezeu şi oameni; în suferinţele Lui pentru păcate El a cru-
ţat pe om în faţa lui Dumnezeu şi de aceea a fost părăsit de tot.
Omul a scăpat dar Dumnezeu şi-a ascuns faţa de Prea Iubitul
Său. Cînd a băut paharul mîniei Domnul Isus era singur. Ce
adîncuri trebuiau trecute ca să ne poată ajuta!
De ar sta aceste adevăruri mai mult în faţa noastră ca să trezeas-
că în inimile noastre mulţumirea şi adorarea pe care numai
Domnul singur o merită. Este dreptul nostru de a face această
lucrare la Masa Domnului unde noi sîntem mişcaţi de suferinţele
Lui şi unde adorăm pe Domnul Isus în comun cu toţi credincio-
şii.
Toate păcatele şi toată vina fiecărui credincios au fost aruncate
la cruce pe Hristos şi purtate de El. Dumnezeu a pus acolo totul
în rînduială, potrivit dreptăţii şi sfinţeniei Lui, TOT ce ar putea
sta vreodată în calea izbăvirii, binecuvîntării şi slavei fiecărui
mădular al Adunării lui Dumnezeu.
247

21 AUGUST
Astfel dar, după cum aţi primit pe HRISTOS ISUS,
DOMNUL, aşa să şi umblaţi în El, fiind înrădăcinaţi şi
zidiţi în El, întăriţi prin credinţă.	Col. 2,6-7.
Cum L-am primit noi pe Domnul Isus? Ca pe Cel ce sa află în
centrul hotărîrilor lui Dumnezeu, ca pe Acela care este căpete-
nia oricărei domnii şi a oricărei stăpîniri? Acest Domn prin care
şi pentru care au fost create toate lucrurile a poposit pe acest
pămînt în chip de om. Cu toate că o mare împotrivire s-a iscat
mereu faţă de El, a fost ascultător pînă la moarte de cruce.
El nu a venit să îmbunătăţească şi să ridice în chip moral pe o
treaptă superioară pe om ci a venit să caute şi să mîntuiască ce
era pierdut. Moartea Lui de pe cruce ne arată încă odată clar că
omul păcătos nu a putut şi nu poate să aibă părtăşie cu Dumne-
zeu, chiar dacă ar intra din nou în legea evreiască şi şi-ar morti-
fica trupul, sau ar urma gîndurile filozofice ale îmbunătăţirii de
sine, ori dacă s-ar închina în faţa îngerilor sau a altor fiinţe ce-
reşti. Toate aceste lucruri stau în contradicţie cu adevărul adus
de Isus. Ele dau posibilitate firii pămînteşti să se laude, pe cînd.
Cuvîntul lui Dumnezeu spune: „Unde este pricina de laudă? S-a
dus. Prin ce fel de lege? A faptelor? NU, ci prin legea credinţei."
(Rom. 3.27).
Singura CALE sigură pentru credincios în această lume este
umblarea ÎN Hristos. A fi înrădăcinat ÎN El are ca rezultat o
hrană bună şi o creştere sănătoasă. Un astfel de creştin stă bine
întemeiat în harul lui Dumnezeu şi nu se lasă clătinat de învăţă-
turi false.
Cum pot fi aduse rugăciuni de mulţumire de către creştinii care
vor să se facă mai buni pe căile legii, fără Isus?? Adevărata
mulţumire curge din acea inimă care capitulează, care se vede că
nu e bună de nimic şi găseşte Izvorul tuturor binecuvîntărilor, al
binelui, a tot ce-i lipseşte în Prea Iubitul Tatălui. Veşnicul Cu-
vînt al lui Dumnezeu ne spune că noi AVEM TOTUL DEPLIN
în Domnul Isus (Col. 2.10). Şi dacă numai în El avem totul de-
plin ce să mai căutăm în noi înşine? Ce să mai căutăm în alte
izvoare care. nu ţin apă?
248

22 AUGUST
Iov	era fără prihană şi curat în suflet, şi se abătea de
la rău.	IOV 1,1.,
Această mărturie nu a dat-o un om ci însuşi Dumnezeu. Oame-
nii şi părerile lor sînt foarte variate. Pe omul pe care îl simpati-
zează, cu care are adinei legături de prietenie, sau îi este rudă, îl
caracterizează în cuvinte alese, pe cînd pe unul mai îndepărtat
sau pe duşmani îi caracterizează cu cuvinte fără preţ. Omul vede
numai exteriorul şi se lasă influienţat sau orbit. Pătrunderea în
inimă nu îi este îngăduită. La Dumnezeu este cu totul altfel, El
vede totul. în faţa Lui fiecare om este o carte deschisă.
Dumnezeu s-a uitat şi în inima lui Iov şi a putut să dea mărturia
de mai sus. Iov era fără prihană şi trăia în temere de Dumnezeu.
El ştia că Dumnezeu îl vede, chiar dacă oamenii nu-1 văd şi de
aceea evita răul. Totuşi Dumnezeu 1-a trecut prin încercări şi
durere cu scopul de a curaţi orice colţişor al inimii lui de drep-
tatea proporie. Prin aceste dureri şi întristări a fost adus în sta-
rea de a se închina lui Dumnezeu în praf şi cenuşă. El capitulea-
ză în faţa lui Dumnezeu şi apoi este binecuvîntat în mod deose-
bit.
în ochii lui Dumnezeu fiecare om este un păcătos. Dumnezeu ne
trimite adesea întristări, necazuri şi dureri, nu ca să ne
pedepsească, ci ca să ne aducă în stare să recunoaştem greşelile
vieţii noastre în faţa Lui ca astfel capitulînd să-L primim pe
Domnul Isus ca pe Mîntuitorul nostru. Cînd Dumnezeu a reali-
zat această lucrare în noi, atunci poate să ne binecuvinteze.
Stimate cititor,
Te-ai întrebat vreodată cum te caracterizează Dumnezeu? în
Cuvîntul Său, în Biblie, vei găsi mărturia Lui pentru orice om.
Ea este „căci toţi au păcătuit şi sînt lipsiţi de slava lui Dumne-
zeu." (Romani 3.23).
încrede-te chiar acum în acest scump Mîntuitor care vrea să-ţi
dea viaţa veşnică în dar şi astfel vei deveni un om nou, fără
prihană şi curat la suflet.
249

23 AUGUST
DOAMNE, Tu eşti ştînca mea, cetăţuia mea, izbăvitorul
meu! DUMNEZEULE, Tu eşti stînca mea, în care mă
ascund.	Ps. 18,2.
Pentru toţi copiii lui Dumnezeu este o mare mîngîiere că Dum-
nezeu le cunoaşte întristarea, lacrimile ascunse şi necazurile.
Calea Credinţei în această lume este o cale presărată cu greutăţi
şi necazuri. Dar Dumnezeul şi Tatăl nostru este un Dumnezeu al
dragostei şi milei. El se gîndeşte tot timpul la copiii Săi. în
Cuvîntul Lui citim să „aruncăm asupra Lui toate îngrijorările şi
El însuşi va îngriji de noi."
Cum mai putem oare să fim neliniştiţi sau fără putere cînd avem
o astfel de îmbărbătare? Putem merge voioşi şi plini de încrede-
re spre minunata noastră ţintă. De-am primi toată energia pen-
tru a alerga spre ţinta noastră cu ochii privind mereu spre Dom-
nul nostru. Dar lucrul acesta putem să-1 facem dacă ne bizuim
tot mai mult pe dragostea lui Dumnezeu şi Tatălui nostru ca şi
pe dragostea Domnului Isus Hristos. Prin aceasta inimile noas-
tre se vor întări tot mai mult.
Dumnezeul nostru cel Mare care face rănile este şi Acela care le
vindecă. De-am zidi mai mult încrederea noastră în dragostea
Domnului Isus şi a lui Dumnezeu, Tatăl nostru. Gîndurile lui
Dumnezeu faţă de noi sînt gînduri de dragoste şi gînduri de
pace. El vrea ca tot timpul să ne desprindem de gunoaiele lu-
meşti, şi să fim tot mereu cu candelele aprinse, ca să-L aştep-
tăm. El este aproape. în curînd va veni ca să intrăm ca Mireasă
la nunta Mielului, în împărăţia lui sfîntă.
Noi sîntem în mîna Aceluia care e nemărginit în dragostea Sa,
fără greşeală în înţelepciunea Sa şi fără hotar în puterea Sa şi ale
cărui mijloace de ajutorare sînt nesfîrşite. Dacă ne mustră sau
pedepseşte, o face, pentrucă ne iubeşte şi ne vrea binele. Să ne
aducem aminte tot timpul că dragostea dumnezeiască este înţe-
leaptă şi credincioasă şi ea îngăduie amarul pentru folosul şi
binecuvîntarea noastră.
250

24 AUGUST
Cînd numai sînt lemne, focul se stinge.        Prov. 26,20.
Ce clar este acest cuvînt! Fără lemne focul se stinge. Pentru a
înţelege lucrul acesta nu ne trebuie multe studii. Nu dăm noi
oare de multe ori cu capul de adevărul acesta? Nu ard în jurul
nostru nenumărate focuri mari şi mici al căror fum ne face să
lăcrimăm, şi care de mult s-ar fi stins dacă nu ar fi fost aprovi-
zionate din cînd în cînd cu „lemne" Căci: „Unde-i lipsă de lem-
ne, focul se stinge şi cînd nu mai este un clevetitor cearta se
potoleşte."
Cîte păreri diferite, povestiri eronate, vorbe rele despre alţii,
s-ar stinge în mijlocul nostru dacă nu s-ar mai aduce material
pentru ardere. Clevetirea nu ajută la nimeni, dar duşmanul su-
fletelor noastre are mult de cîştigat distrugînd legăturile fră-
ţeşti.
Vai, de ne-am speria de acest rău, şi cu seriozitate şi dîrzenie
sfîntă să îndepărtăm orice neajuns, să nu ne clevetim unii pe alţii
ci mai bine să ne rugăm unii pentru alţii. Atunci se va stinge
acest focar al putrefacţiei şi al distrugerii. Cîtă pagubă a fost
produsă pînă acum prin clevetire nu se poate scrie şi nici măsura
pe vreo scară gradată. Cît de des au fost distruse prietenii inti-
me, cunoscuţi au fost despărţiţi şi chiar au intrat în duşmănie.
„.. .limba clevetitoare aduce o faţă mîhnită" (Prov. 25.23) de
aceea să învăţăm să înfrînăm acest mic mădular care aprinde o
pădure mare.
Dacă un creştin se duce la înnot ca să petreacă, sau face un lucru
asemănător numai ca să-şi placă lui însuşi să nu se aştepte ca
Dumnezeu să-1 păzească de primejdie. Dacă Dumnezeu ne po-
runceşte să trecem pe un lac în furtună ca să vestim Evanghelia,
dacă ne cere ca să trecem peste cei mai înalţi munţi ca să-i slu-
jim, atunci, da, ne putem încredinţa în mîinile Lui şi ne va păzi
de orice rău căci El ne-a poruncit să mergem.
Domnul Isus Hristos are plăcere să se bucure de predarea noas-
tră întreagă şi doreşte să avem o deplină părtăşie cu El. Acest
lucru nu se poate face în medii infectate de păcat.
.251

25 AUGUST
DUMNEZEU a rînduit în Biserică, întîi, apostoli; al do-
ilea, prooroci; al treilea, învăţători; apoi, pe cei ce au
darul tămăduirilor, ajutorărilor, cîrmuirilor, şi vorbirii în
felurite limbi.	1. Cor. 12,28.
O greutate şi un temei adînc stă în cuvîntul „ajutorărilor". La o
gîndire superficială se poate constata esenţa cuvîntului: prooroc,
apostol, învăţător, darul tămăduirilor, cîrmuirilor şi vorbirii în
felurite limbi. Dar esenţa cuvîntului „ajutorărilor" nu este aşa de
uşor de înţeles. Aici se deschide un orizont larg, un cîmp cu
acţiuni multiple, se arată o slujbă creştinească valoroasă al cărei
limite nu le putem vedea.
Există în adunări diferiţi credincioşi care nu au nici un dar
deosebit; ei nu sînt nici prooroci şi nici învăţători. Şi totuşi pot fi
de folos într-un chip nemărginit acelora care au aceste daruri.
Poate că există cineva în adunare care-i complet incapabil pen-
tru o slujbă şi totuşi să exercite o mai mare influienţă asupra
oamenilor decît un slujitor renumit. Deşi nu-i predicator sau
învăţător, arată mare interes pentru lucrarea Domnului şi în afa-
ra adunării. Un astfel de creştin nu se gîndeşte să dea o îmbăr-
bătare sau o învăţătură, dar modul cum efectuează cele mai sim-
ple lucruri, cum deschide cuiva usa, cum cedează un loc, cum dă
o Biblie sau o carte de cîntări, îl fac în stare să atragă inimile. Se
vede clar că atracţia lui sufletească este pentru propăşirea lucră-
rii lui Dumnezeu. El se arată supus gata de a efectua slujbele
inferioare pentru ca lucrarea să decurgă în bune condiţii. Milos-
tenia şi supunerea lui dă un ton hotărîtor în lucrarea lui Dum-
nezeu în adunare şi în afară.
Considerăm că surorile creştine pot să înveţe şi ele mult din
aceste gînduri. Dacă Dumnezeu interzice unei femei să lucreze
deschis în public atunci ea să nu uite niciodată că a fost creată ca
să fie un AJUTOR. Orice inimă supusă Marelui învăţător găseş-
te mult de lucru în a ajuta în mod indirect dar cu mult efect la
progresul adevărului.
252

26 AUGUST
Iacov s-a trezit din somn, şi a zis: Cu adevărat, DOM-
NUL este în locul acesta şi eu n-am ştiut. I-a fost frică, şi a
zis: Cît de înfricoşat este locul acesta!     Gen. 28,16-17.
Iacov a înşelat pe tatăl său, şi binecuvântarea care Isaac a rezer-
vat-o pentru fratele lui Iacov, a luat-o pentru el. De aceea a
trebuit să părăsească casa părintească. Douăzeci de ani a trăit
printre străini iar pe mama sa nu a mai văzut-o niciodată. în
drumeţia lui a înnoptat sub cerul liber avînd la căpătîi ojpiatră.
Ochiul lui Dumnezeu se uita cu milă şi har spre Iacov. Intr-un
vis Dumnezeu 1-a lăsat să vadă viitorul cînd El va sta în legătură
intimă cu poporul Său. în capătul scării pe care îngerii coborau
şi se urcau, stătea însuşi Dumnezeu care îi dădea mîngăieri pen-
tru viaţa de viitor.
Această stare ar fi făcut pe Avraam să fie plin de pace şi mulţu-
mire, dar la Iacov nu se întîmplă aşa ceva. Ceea ce a auzit şi a
văzut în vis trebuia să fie un motiv de bucurie, dar urmările
păcatului nu au lăsat să se descopere această bucurie. El s-ar fi
putut bucura de pacea lui Dumnezeu dacă ar fi umblat cu El.
Iacov nu a ştiut că în acel loc se află Dumnezeu, dar cînd a
început să simtă prezenţa Lui a spus foarte înfricoşat: „Cît de
înfricoşat este locul acesta."
La fel se întîmplă cu orice credincios care a părăsit calea supu-
nerii. Domnul urmăreşte să-1 abată de la drumul cel greşit şi
totuşi lui nu-i vine să creadă. Cînd se trezeşte, atunci sfinţenia
lui Dumnezeu poate să dezlănţuie frica. Dacă voinţa proprie
este înfrîntă, coapsa fiind pleznită (la Iacov s-a făcut lucrul ace-
sta abia după douăzeci de ani) atunci se învaţă harul nemărginit
al lui Dumnezeu.
„Răsărea Soarele cînd a trecut pe Ungă Peniel" (Gen. 32.31).
Iacov era acum un om care şchiopăta din coapsă, dar a dat locu-
lui aceluia numele de „Peniel" adică „Faţa lui Dumnezeu.
„Dumnezeu stă în Adunarea lui Dumnezeu" (Ps. 82.1). Este şi
locul tău aici, sau mai pribegeşti prin bisericile omeneşti?
253

27 AUGUST
Voi lăuda Numele lui DUMNEZEU prin cîntări, şi prin
laude îl voi preamări.    v	Ps. 69,30.
Nu ne îmbărbătează oare faptul că Domnul Isus este „întemeie-
torul credinţei" noastre, şi nu ne bucură şi mai mult faptul că El
a devenit întemeietorul cîntărilor de laudă? După ce a fost în
adîncul judecăţii şi al morţii pentru noi, Dumnezeu L-a ridicat
din „apăsarea morţii şi a judecăţii" şi L-a înviat din morţi cu
slavă. Cînd s-a înfăptuit această cerinţă care a urmat a lui Hris-
tos era de a „slăvi Numele lui Dumnezeu prin cîntări şi laude."
El n-ar vrea s-o facă singur. Pe noi, pe care ne-a scos din mocirla
păcatului şi a morţii şi ne-a unit cuEl, căpetenia învierii, pe noi
care ne-a răscumpărat pentru Dumnezeu prin sîngele Său vrea
să ne facă să cîntăm cîntarea cea nouă.
Domnul Isus Hristos ne lasă să gustăm toate roadele biruinţei
Lui asupra lui satan, a lumii, a păcatului şi a morţii, ne aduce în
situaţia de copii ai lui Dumnezeu şi ne umple inima cu bucuria
Lui.
Sîntem oare întradevăr plini de această bucurie? Numai plini de
această bucurie putem intona cîntarea de laudă şi de adorare
pentru Dumnezeu. Ce măreţ este pentru inima noastră de a şti
că însuşi Domnul Isus intonează cîntarea de laudă în mijlocul
Adunării. El se găseşte în mijlocul celor care se adună pentru
Numele Lui (Mat. 18.20) şi le ridică privirea spre Tatăl al cărui
Nume l-a descoperit. (loan 17.6).
Sînt oare inimile noastre gata ca să intoneze cîntarea pe care
însuşi Domnul Isus o doreşte în mijlocul nostru
Singurul loc unde putem cînta după voia Lui este locul prezenţei
Domnului Isus. (Mat. 18.20, Evrei 13.13, Apoc. 3.20). Evreii în
vechime nu au vrut să cînte cîntările Domnului pe un pămînt
străin. (Ps. 137). Să ne mulţumim cu mai puţin decît ei, noi care
avem promisiuni mult mai mari?
.Sîntem chemaţi să ne depărtăm de fărădelege, să ne curăţim de
vasele de ocară din creştinătatea de azi, şi împreună cu cei ce
cheamă Numele Domnului dintr-o inimă curată să cîntăm cîntă-
rile Domnului pe pămîntul prezenţei Sale.
254

28 AUGUST
PAŞTE OIŢELE MELE	loan 21,16.
Aşa sună însărcinarea dată de Domnul Isus după ce a înviat din
morţi lui Petru. Cu cîtă abnegaţie a săvîrşit Domnul această
slujbă atîta timp cît era cu ei. Unde ar fi fost ucenicii dacă nu i-ar
fi găsit Domnul Isus şi nu i-ar fi ocrotit? Ce ar fi fost cu Petru
dacă nu s-ar fi rugat Isus pentru ca să nu se piardă credinţa
lui?... Ce învăţătură minunată a tras chiar Petru în această
direcţie! El a simţit pe pielea lui cît de necesară e slujba Marelui
Păstor, chiar în curtea marelui preot. Pînă atunci nu a priceput
mult din această lucrare!
Cine-i chemat azi la o slujbă de păstorire? Petru a fost însărcinat
de Domnul: „Paşte oiţele Mele" Această încărcinare i-a dato
numai după ce 1-a cercetat pe Petru cum stă cu dragostea către
El.
Dragostea către Domnul Isus este unica temelie pentru slujba
de păstorire. Numai pe această cale se poate efectua această
lucrare spre slava Domnului şi spre folosul celor răscumpăraţi.
Să ne întrebăm dacă inima noastră este fierbinte în dragoste
pentru El? Ne împinge dorul de a iubi pe ai Săi? Ne interesăm
de ei, păzim oiţele turmei Lui, ca duşmanul să nu le facă nimic?
Avem asemenea greutăţi?
Petru a făcut această slujbă cu abnegaţie şi dedicare şi ne îmbăr-
bătează şi pe noi de a face ca el. Această slujbă nu este evidentă
la prima vedere şi nu se vede la toţi. Dar Domnul înregistrează
şi ştie totul şi preţuieşte orice lucrare. Să ne gîndim la „cununa
care nu se poate vesteji, a slavei" care este răsplata pentru cei ce
slujesc cu supunere la această slujbă păstorească. (1 Pet-
ru 5.1-4).
Nici un om nu are dreptul să-şi însuşească o anumită slujbă şi
nici să primească de la oameni o slujbă. Lucrul acesta nu este
altceva decît intrarea cu de-a sila într-un bun sfînt, care mai
curînd sau mai tîrziu va aduce judecata lui Dumnezeu.
255

29 AUGUST
Dregătorii nu sînt de temut pentru o faptă bună, ci pentru
una rea. Vrei dar să nu-ţi fie frică de stăpînire? Fă binele,
şi vei avea laudă de la ea.	Rom. 13,3.
Dumnezeu în dragostea Lui s-a gîndit la toate. Nu numai viaţa
veşnică este ascunsă în El, ci şi purtarea de grijă pentru lucrurile
noastre de toate zilele.
Cuvîntul lui Dumnezeu ne spune: „căci nu-i stăpînire care să nu
vină de la Dumnezeu" şi poziţia creştinului faţă de ea e mai mult
decît gîndim adeseori. Este bine să ne revizuim poziţia noastră
cu privire la stăpînire şi să ne lăsăm conduşi de Sfînta Scriptu-
ră.
Ca în toate lucrurile starea noastră este reglementată prin înaltul
nivel intern al cunoaşterii ei. De aceea să ascultăm îndemnurile
lui Dumnezeu şi să „facem rugăciuni, cereri, mijlociri, mulţu-
miri" dintr-o inimă curată în faţa lui Dumnezeu „pentru împă-
raţi şi pentru toţi cei ce sînt înălţaţi în dregătorii"
Fără îndoială că în felul acesta vom fi mulţumitori autorităţilor
care în conformitate cu legile ne ocrotesc ca să ne putem aduna
în jurul Cuvîntului lui Dumnezeu, şi care după mărimea puterii
lor pedepseşte răul şi caută să păzească binele.
Dacă ne lipseşte supunerea faţă de Cuvîntul lui Dumnezeu şi
seriozitatea faţă de El, atunci vor lipsi din rugăciuni şi cererile
pentru cei înălţaţi în dregătorii.
Cît de uşor se poate ivi o lacună în supunerea noastră faţă de
stăpînire! Foarte uşor putem fi în primejdie să discutăm cu
lumea mereu nemulţumită de anumite persoane şi astfel să prin-
dă vreo rădăcină de amărăciune care să ne murdărească cuge-
tul.
Noi trăim zilele din urmă şi să mulţumim de ordinea care încă
mai există, dar tot odată să veghem în rugăciune pentru cei care
sînt în funcţii de răspundere, pentru toţi oamenii de care vrea
Dumnezeu să se folosească.
„Daţi Cezarului ce este al Cezarului şi lui Dumnezeu ce este al
lui Dumnezeu."
256

30 AUGUST
Faceţi în toată vremea, prin Duhul, tot felul de rugăciuni
şi cereri. Vegheaţi la aceasta, cu toată stăruinţa.
Efes. 6,18.
Ce loc ocupă rugăciunea în viaţa noastră şi ce însemnătate îi
atribuim noi? Credem întradevăr că rugăciunile noastre vor fi
ascultate? Este rugăciunea o necesitate, sau o facem numai aşa
de formă sau de obligaţie?
Acestea sînt întrebări serioase care toţi credincioşii ar trebui să
ni le punem. Rugăciunea adevărată, serioasă şi sinceră este în
ochii lui Dumnezeu de o valoare extraordinară. în rugăciune
dăm expresia dependenţei de Dumnezeu şi a tuturor imposibili-
tăţilor noastre iar pe de altă parte exprimăm starea noastră înal-
tă de copii ai Tatălui Ceresc. Cînd ne rugăm venim în legătură
cu Dumnezeu. Noi ne aruncăm la picioarele Lui în cenuşă şi
totodată sîntem ridicaţi în faţa Marelui Dumnezeu în cer. Ce
lucru îmbucurător! Din toată creaţia numai omul poate să se
roage şi de nici un înger nu ştim dacă se roagă. Ce mare înlesnire
pentru noi că prin rugăciune putem să ne apropiem de Dumne-
zeu.
Vreau să te întreb: Azi dimineaţă te-ai rugat şi pentru ce? I-ai
adus strictul necesar? Ai fost pătruns de conştiinţa că stăteai în
faţa lui Dumnezeu? Şi cît timp ai folosit pentru rugăciunea ta?
Dă-ţi singur răspunsul la aceste întrebări, dar fii sincer!
Fără rugăciune sîntem săraci şi neputincioşi duhovniceşte şi nu
putem să ştim despre puterea şi îndurarea lui Dumnezeu, Tatăl
nostru. De s-ar putea spune despre noi de fiecare în parte: „Vezi
că se roagă!"
Rugăciunea este o vorbire cu Dumnezeu: -„Am postit şi m-am
rugat înaintea Dumnezeului cerurilor şi am zis: „Doamne,
Dumnezeul cerurilor..." (Neem. 1.4-5). -„Dar vreau să vor-
besc acum Celui Atotputernic" (Iov 13.3). -„După ce a vorbit
astfel, Isus a ridicat ochii spre cer, şi a zis: „Tată, a sosit
ceasul..." (loan 17.1).

CALENDAR BIBLIC Bg. 9

257

31 AUGUST
Sîngele lui ISUS HRISTOS, Fiul Lui, ne curăţeşte de ori-
ce păcat.	1. loan 1,7.
Cînd Dumnezeu a vrut să scoată poporul Său din Egipt, a dat
peste asupritori, încercări şi judecăţi mari. La sfîrşit omoară şi
pe întîiul născut de la om pînă la animale. Cum putea să scape
poporul Său? Dumnezeu le-a dat mielul care a murit în locul lor,
ca să-i scape de robie, căci El a dorit să facă o distincţie între
poporul Său ales şi egipteni. înaintea miezului nopţii cînd înge-
rul care aducea judecata străbătea Egiptul, în Israel era tăiat
mielul. „Un miel fără cusur să aveţi" a spus Dumnezeu. Fiecare
tată trebuia să ungă cu sîngele mielului pragul de deasupra uşii şi
cei doi stîlpi. „Sîngele va sluji ca semn pe casele unde ve-ţi fi. Eu
voi vedea sîngele, şi voi trece pe lîngă voi aşa că nu vă va nimici
nici o urgie atunci cînd voi lovi ţara Egiptului." (Exod 12.13).
Ca atunci Egiptul aşa este în zilele de astăzi toată lumea, într-o
judecată continuă; cine vrea să fie salvat trebuie ca odinioară
Israel în Egipt să aibă ca salvator pe „Mielul lui Dumnezeu"
Dumnezeu 1-a dat pentru a înfăptui ispăşirea păcatelor noastre.
El este Mielul fără cusur şi fără prihană. Fiul lui Dumnezeu,
Domnul Isus Hristos, a devenit acel Miel al cărui sînge trebuia
să curgă pe Golgota pentru a împăca pe omul vinovat cu Dum-
nezeu. „Căci ştiţi că nu cu lucruri pieritoare, cu argint sau cu aur
aţi fost răscumpăraţi.. .ci cu SÎNGELE scump al lui Hristos,
Mielul fără cusur şi fără prihană." (1 Petru 1.18-19).
Eşti şi tu iubite cititor, curat prin sîngele Mielului de toate păca-
tele tale?
' Oamenii ucid, mint, înşală, fură şi se bat între ei, pentru a-şi
satisface dorinţa de putere, de plăcere şi bogăţie. în felul acesta
ei speră să-i cîştige pentru grupul din care fac parte, pacea, sigu-
ranţa, belşugul şi fericirea. Dar ceea ce dă valoare durabilă vieţii
nu este fericirea superficială care o dă lumea, ci adevărata feri-
cire este în Domnul Isus Hristos.

SEPTEMBRIE

1 SEPTEMBRIE
Toma, zis Geamăm, unul din cei doisprezece, nu era cu ei
cînd a venit ISUS. Ceilalţi ucenici i-au zis deci: Am văzut
pe Domnul!	loan 20,24.
Toma nu era prezent în prima adunare după învierea Domnului,
fapt care a constituit o mare pierdere pentru el. Cîţi sînt şi azi
care pierd mult cînd locurile lor sînt goale în strîngerea laolaltă
pentru Numele Domnului Isus! Ceilalţi ucenici îi spuneau lui
Toma că au văzut pe Domnul. Această binecuvîntare o aveau
pentrucă erau prezenţi în această adunare. Oare nu se întîmplă
aşa şi cu noi adesea? Toma nu vroia să creadă pînă nu vedea
semnele cuielor în mîinile lui Isus şi pînă cînd nu punea mîna în
coasta Lui. Noi găsim în Toma o pildă a evreilor care nu vor să
creadă pînă cînd „îl vor vedea şi cei care L-au străpuns."
Dar Domnul nostru se preocupă îndeaproape de Toma într-o
atmosferă plină de iubire. Ce har! Isus ştie tot ce ne este nece-
sar, şi ce binecuvîntat lucru dacă ne gîndim să fim prezenţi în
jurul Său pentru a primi tot ce e necesar pentru creşterea noas-
tră duhovnicească. El ştie cum să-1 trateze şi să-1 ajute pe fiecare
dintre ai Săi. „Cine ar putea, să înveţe pe alţii ca El?" (Iov
36.22).
De aceea veniţi să stăm mai des la picioarele Sale! Mai ales cînd
sîntem adunaţi în jurul scumpului Său Nume unde primim bine-
cuvîntările Lui din care apoi putem da şi altora. Dumnezeu spu-
nea lui Avraam: „Eu vreau să te binecuvintez.. .şi tu să fi o
binecuvîntare pentru alţii." Ce minunat este pentru un suflet
dacă pune în practică toate binecuvîntările lui Dumnezeu. El să
ne ajute pe toţi ca să putem spune: „Am văzut pe Domnul."
Starea de faţă a Duhului Sfînt în Adunarea lui Dumnezeu e un
fapt şi tot ce se face aici trebuie să arate că într-adevăr El este
Cel ce călăuzeşte totul. în felul acesta nimeni nu e liber să spună
sau să să facă ce vrea. în Adunarea lui Dumnezeu NUMAI
Duhul Sfînt e slobod să întrebuinţeze pe cine vrea.
260

2 SEPTEMBRIE
Ci fiecare este ispitit, cînd este atras de pofta lui însuş şi
momit. Apoi pofta cînd a zămislit, dă naştere păcatului; şi
păcatul odată făptuit, aduce moartea.       Iacov 1,14.15.
Păcatul este ca o boală contagioasă. Dumnezeu în dragostea Lui
ne dă indicaţii clare cum se naşte păcatul. Lucrul acesta ni-1
arată în Cuvîntul lui cel sfînt. Pofta ne trage de Ia Domnul Hris-
tos căci în prezenţa Sa am fi fost ocrotiţi. Cînd pofta ne-a scos
din învelişul protector al Domnului, răul poate să-şi găsească
calea în noi. Cum se întîmplă aceasta? în loan 13.2 citim: „După
ce diavolul pusese în inima lui Iuda.. .gîndul să-L vîndă." Aşa
este infiltrat răul care repede devine păcat. Păcatul ne desparte
pentru perioada cît am păcătuit dacă nu şi mai mult de Dumne-
zeu. Despărţiţi de El, în afara părtăşiei cu El, înseamnă întune-
ric şi moarte.
De aceea nici un copil al lui Dumnezeu să nu cedeze chemării şi
nici măcar la „studiul comparativ" al acestor locuri unde sînt
ispitiţi spre rău şi unde se nasc gînduri pofticioase care întristea-
ză Duhul Sfînt. Ce multe elemente tactice şi practice foloseşte
satana chiar în zilele noastre pentru a abate pe copiii lui Dum-
nezeu de la Calea vieţi. Literatura rea, transmisiile televiziunii şi
atîtea altele, distrug moralul şi buna creştere în credinţă, încarcă
cugetul şi îmbîcseşte inima. Dacă ai prins plăcere de aceste lu-
cruri, s-a născut pofta rea şi păcatul este prezent. Intervalul de
timp de la naşterea răului pînă la păcat poate fi atît de scurt încît
nu se mai poate auzi glasul protector al lui Isus şi nici nu mai ai
puterea de a stăvili răul. De aceea orice copil sincer al lui Dum-
nezeu să se ţină deoparte de orice medii infectate de Satan, chiar
dacă în aparenţă pare să nu fie nimic rău. Să nu uităm că satan e
gata să se prefacă într-un înger de lumină tocmai cu scopul de â
ne atrage spre aceste lucruri a căror intrare în inima noastră nu
ar produce decît întristarea Domnului. De aceea să ne ţinem
strîns de Domnul ca să ne poată ocroti.
261

3 SEPTEMBRIE
Să nu-1 mîncaţi crud sau fiert în apă; ci să fie fript la foc.
Exodul 12.9.
Copiii Israelului au fost timp îndelungat ca sclavi în Egipt la
domnitorul acestei ţări. Ei nu au făcut numai munca de sclavi ci
au înclinat inima spre zeii necunoscuţi părinţilor lor Avraam,
Isaac şi Iacov. Dumnezeu a vrut să-i scoată din această ţară.
Deoarece atît poporul Israel cît şi egiptenii trăiau în păcat meri-
tau moartea. Dar harul lui Dumnezeu a găsit o cale, mielul pas-
cal a devenit înlocuitor. Sîngele lui le-a dat israeliţilor siguranţa
scăpării de la moarte. Mielul trebuia să fie mîncat, dar nu crud şi
nici fiert în apă ci fript la foc.
Şi noi odinioară eram sclavi ai domnului acestei lumi şi făceam
poftele firii pămînteşti şi eram copiii mîniei. Dar acum sîntem
mîntuiţi prin sîngele lui Hristos, al Mielului fără cusur, care a
fost ales înaintea întemeierii lumii de Dumnezeu. (1 Petru
1.19-20). Umblarea ideală în dependenţă sfîntă a Domnului
Isus nu ne-ar fi adus mîntuirea ci numai o judecată şi mai mare.
Aceasta ar fi egală cu mîncarea mielului crud. La fel nu ne putea
aduce salvarea nici suferinţele Lui suferite din mîna duşmanilor
pentru onoarea şi stima lui Dumnezeu. De aceia nu era voie ca
mielul să fie nici crud, nici fiert în apă. Pentru păcatele noastre şi
pentru împăcarea definitivă era nevoie de judecata dreaptă a lui
Dumnezeu. Fiul lui Dumnezeu a PRELUAT focul judecäß lui
Dumnezeu pentru noi. Singur atîraa pe cruce împovorat cu vina
altora, făcut păcat în acele ceasuri de întuneric. Lăudat şi slăvit
să fie în veci Numele Său!
Să pretinzi că eşti Adunarea lui Dumnezeu şi să nu judeci învă-
ţăturile rătăcite şi căile rele, aceasta este o blestămăţie, este ca şi
cum ai spune că Dumnezeu şi păcatul pot locui împreună. Dum-
nezeu ne îndeamnă pe noi să dăm răul afară (1 Cor. 5.7) şi nu ne
spune să-L rugăm pe El să facă această lucrare. Dacă o face El
atunci e îngrozitor. Să lucrăm cum e scris nu cum dictează raţi-
unea omenească.
262

4 SEPTEMBRIE
A doua zi, loan stătea iarăş cu doi din ucenicii lui, şi pe
cînd privea pe ISUS umblînd, a zis: Iată Mielul lui DUM-
NEZEU. Cei doi ucenici l-au auzit rostind aceste vorbe,
'şi au mers după ISUS.	loan 1,35+37
După ce loan Botezătorul a exclamat că Domnul Isus este Mie-
lul lui Dumnezeu care ridică păcatul lumii, 1-a văzut a doua zi
„umblînd." Ce minunat MODEL. Fiul lui Dumnezeu, Domnul
cerului, a umblat în supunere pe acest pămînt! Această viziune îi
rămîne adînc întipărită în mintea premergătorului Domnului în-
cît exclamă plin de adorare: „Iată Mielul lui Dumnezeu!" Cel
mai mare prooroc dă această mărturie despre Mînruitor. El este
gata să dispară de pe arena lumii, după ce şi-a îndeplinit slujba.
„El trebuie să crească, iar eu trebuie să mă micşorez" este ţinta
vieţii şi a inimii lui plină de supunere şi abnegaţie. Mirele era
prezent; prietenul Mirelui îi auzea glasul şi bucuria sa era depli-
nă.
Nimic nu dezlănţuie o bucurie mai sinceră a inimii omului decît
primirea obiectului mult aşteptat. Nu vorbe frumoase, nici do-
vezi palpabile ci o inimă inundată de dragoste e mai tare şi mai
nemărginită în acţiune şi poate să lege pe ascultători cu o putere
de nedescris.
Cei doi ucenici ai lui loan părăsesc pe învăţătorul lor şi îl urmea-
ză pe Isus.
Noi, care sîntem răscumpăraţi şi vrem să le fim altora un îndru-
mător spre Isus să învăţăm din această comportare. Nu trebuie
vorbe multe dar cei care ne ascultă să vadă în noi bucuria des-
făşurată în inimă, înflăcărată şi dependentă în acţiune, de Per-
soana Domnului nostru Isus. Atunci se va trezi în ei acea dorinţă
de a fi umpluţi de bucuria adevărată pe care numai Domnul Isus
o poate da.
Duhul Sfînt se bucură să poată arăta pe Hristos poporului Său;
şi sub orice înfăţişare L-am privi, vedem în El pe acelaş desăvîr-
şit, curat, slăvit şi neasemănat Isus. El este Mîntuitorul nostru şi
Numele lui vrem să-1 adorăm.
263

5 SEPTEMBRIE
Căci după cum Iona a fost un semn pentru Niniviteni, tot
aşa şi Fiul omului va fi un semn pentru neamul acesta.
Luc. 11,30-
Locuitorii din Ninive nu aveau nimic comun cu Israel. Ei nu
aveau nici legile lui Dumnezeu, nici locul sfintei Case în care
vroia să locuiască Dumnezeu şi nici preoţia. Dar Dumnezeu a
luat cunoştinţă de răutatea lor şi aceasta îl îndemna să le
vestească judecata. Proorocul trimis nu a fost ascultător de în-
sărcinările lui Dumnezeu şi în această poziţie nu putea fi un
exemplu şi nici un semn pentru niniviteni. Neascultarea lui a
făcut ca marinarii să-1 arunce în mare. Peştele care 1-a înghiţit pe
Iona era o pildă a morţii. Trei zile a trebuit să rămînă în adîncul
morţii. De toate acestea ninivitenii nu ştiau nimic. Dar acestora
Iona trebuia să le fie un exemplu. După rugăciunea în pîutecele
peştelui, Dumnezeu porunceşte acestui colos să-1 aducă pe
ţărm.
A doua oară Dumnezeu îi porunceşte lui Iona să fie un semn şi
un exemplu palpabil pentru niniviteni şi să le proorocească jude-
cata păcatelor care era aproape. El intră în oraş cale de o zi şi a
strigat: „încă patruzeci de zile şi Ninive va fi nimicită." Cei din
Ninive au văzut în el un sol al lui Dumnezeu şi i-au dat ascultare.
Şi „au vestit un post şi s-au îmbrăcat în saci" ca semn al pocăin-
ţei. „Dumnezeu a văzut.. .S-a căit de răul pe care se notarise
să-L facă." De aceea Domnul Isus spunea evreilor că vor fi osîn-
diţi odată de oamenii din Ninive (Luca 11.32).
După ce El însuşi a fost trei zile şi trei nopţi în adîncul pămîn-
tului şi aceasta pentru păcatele lor, va aduce judecata poporului
Israel.
Ferice de toţi care cred în Dumnezeu şi care se pocăiesc în faţa
Lui. Ca şi la niniviteni se poate abate judecata de la cel care se
pocăieşte.
„Puneţi-Mă astfel la încercare, zice Domnul oştjrilor şi ve-ţi ve-
dea dacă nu voi deschide zăgazurile cerurilor şi dacă nu voi tur-
na peste voi belşug de binecuvântare."
(Maleahi 3.10)
264

6 SEPTEMBRIE
Ca unii care cunoaştem deci frica de DOMNUL, pe oa-
meni, căutăm să-i încredinţăm.	2. Cor. 5,11.
Cine întradevăr trăieşte în aşteptarea Domnului va recunoaşte
ce importantă este această cupă de har. Nu poate să fie indife-
rent şi pasiv, ci va lucra şi va mărturisi pentru Domnul NU cu
elanul firii pămînteşti sau cu metode omeneşti, ci va conlucra
împreună cu Dumnezeu la mîntuirea sufletelor pierdute. Aceas-
tă lucrare începe cu îngenuncherea pentru cei păcătoşi. Abia de
atunci propovăduirea Evangheliei va deveni dorinţa lui arzătoa-
re. Cum ar putea o inimă să stea pasivă faţă de iubirea Mîntu-
itorului în faţa oamenilor rătăciţi în păcate şi pentru care a murit
Domnul Isus pe Golgota.
Dumnezeu vrea ca toţi oamenii să fie salvaţi şi cît de mulţi se duc
în pierzarea veşnică Fiecare, care din inimă strigă: „Vino Doam-
ne Isuse!" strigă oare acum către păcătoşi: Jmpăcaţi-vă cu
Dumnezeu."
Un credincios a cărui inimă nu arde de dragoste pentru cei morţi
în păcate şi nu abate suflete de la pierzare nu aşteaptă pe Dom-
nul în starea cea mai bună. Nimic nu ne stimulează mai mult ca
să propovăduim Evanghelia celor rătăciţi ca aşteptarea Domnu-
lui nostru. Dragostea lui Hristos ne îndeamnă să încredinţăm pe
oameni, să-i avertizăm, să-i rugăm să se pocăiască înainte de a fi
prea tîrziu. Avem oare cunoştinţă despre judecata groaznică
care va lovi pe oamenii neîmpăcaţi cu Dumnezeu. Să cercetăm
însă şi viaţa noastră pentru ca solia noastră să nu fie necrezută
sau chiar luată în rîs aşa cum au făcut şi ginerii lui Lot.
Cum poţi, cum poţi să stai aşa nepăsător
Cînd împrejurul tău s-atîţea păcătoşi ce mor
Cînd nimenea nu le-a mărturisit deschis
De mîntuirea sfîntă ce li s-a promis.
Gîndeşte asupra acestor versuri şi întreabă-te cu mîna pe inimă
dacă nu ai fost şi tu creştine, nepăsător faţă de cei care merg în
pierzarea veşnică?
265

7 SEPTEMBRIE
Ei merg din putere în putere, şi se înfăţişează înaintea lui
DUMNEZEU în Sion.	Ps. 84,7.
Ce binecuvîntată este calea pentru cei care se îndreaptă spre
această ţintă. Călătorul merge prin această lume săracă, printr-o
vale a plîngerii şi de aceea are nevoe de putere de sus. O călă-
torie prin valea plîngerii unde e întristare slăbiciuni, necazuri,,
lepădare, are nevoe de putere pentru biruinţă. Izvorul tuturor
puterilor este recunoaşterea slăbiciunilor proprii. Apostolul Pa-
vel spune: „Cînd sînt slab atunci sînt tare." Noi primim putere
prin credinţa în Hristos cel înviat, prin moartea Lui ţinem răstig-
nită natura noastră veche. Atunci avem puterea lui Dumnezeu
în noi cînd sîntem scufundaţi în adevărurile mari ale jertfei şi
învierii lui Hristos. Această necesitate este absolută chiar dacă
personalitatea noastră va fi distrusă complet. Noi mergem din
slăbiciune în slăbiciune şi totuşi din putere în putere. Chiar în
slăbiciunea care o simţim şi o ştim stă ascunsă puterea. Eu cred
că nu există un adevăr de o importanţă mai mare ca acesta în
viaţa unui creştin şi, totuşi, se pare că este aşa de puţin înţe-
les!
Noi trebuie să fim convinşi de slăbiciunea noastră înainte de a
putea pricepe ce este puterea. Dar vai! cît timp ne trebuie ca să
pricepem un adevăr ca acesta.
Pentru ca să trăim într-o stare fericită, trebuie ca peste EU să
pronunţăm judecata morţii şi tot timpul să-1 ţinem în ea. Acea-
stă lucrare începe cu pocăinţa şi nu se sfîrşeşte cît timp vom fi pe
pămînt.
Cititor creştin, nu te bucuri tu că mîntuirea ta nu se întemeiază
pe nenorocitele tale făgăduieli şi hotărîri închipuite, ci pe „jert-
firea Trupului lui Isus Hristos, odată pentru totdeauna" (Evrei
10.10)? Da, aceasta este bucuria noastră veşnică. Hristos a luat
asupra Lui toate făgăduinţele noastre şi le-a împlinit pentru veş-
nicie. Viaţa învierii curge în mădularele Trupului Său şi dă naş-
tere la fapte pe care cerinţele Legii nu le-ar fi putut face nicio-
dată.
266

8 SEPTEMBRIE
Şi dacă Duhul Celui ce a înviat pe ISUS dintre cei morţi
locuieşte în voi, Cel ce a înviat pe HRISTOS ISUS din
morţi, va învia şi trupurile voastre muritoare, din pricina
Duhului Său, care locuieşte în voi.	Rom. 8,11.
în trupurile noastre trăieşte şi acţionează moartea, dar Dumne-
zeu care L-a înviat pe Isus din morţi, va învia trupurile noastre
din pricina Duhului Său care locuieşte în noi. Ce nădejde ne-
clintită şi ce parte măreaţă are credinciosul! Nu numai că sufle-
tul său este mîntuit, un eliberat al Domnului, ci el însuşi dacă va
muri înaintea venirii Domnului, va fi înviat. Chiar trupul său
muritor va deveni nemuritor. Nu va fi creat un trup nou şi dat
lui, ci trupul care l-a purtat aici pe pămînt va fi înviat nemuritor.
Ce mărturie măreaţă a puterii lui Dumnezeu pe o parte şi a
harului şi dragostei lui Dumnezeu de cealaltă parte! Duhul Sfînt
nu va părăsi pretenţiile lui de la trupul nostru pe care şi l-a ales
ca locuinţă şi a făcut din el un templu. El locuieşte în noi din
cauza vieţii noi a lui Hristos pe care o posedăm. Dacă lucrarea
de ispăşire nu ar fi fost îndeplinită şi viaţa lui Hristos nu ne-ar fi
fost dăruită Duhul Sfînt nu ar fi putut locui în noi. Ce preţios
este acest adevăr!
Acela care a înviat pe Omul Isus Hristos din morţi şi L-a făcut
Domn va învia şi trupurile noastre muritoare spre lauda şi slava
Numelui Său. De aceea, stimate călător, fi neclintit, în curînd va
veni ziua cea veşnică! Atunci nu vom mai purta trupurile acestea
muritoare, atunci vom fi ca El şi vom fi nespus de fericiţi.
Duhul Sfînt niciodată nu se poate uni cu omul firesc, căci Duhul
Sfînt nu poate recunoaşte firea stricată. Niciuna din roadele'
Duhului Sfînt nu a crescut vreodată pe pămîntul sterp al acestei
firi. Este zadarnică orice încercare de a imita aceste roade. Cele
mai frumoase roade pe care firea veche le-a adus vreodată nu
sînt de niciun folos în faţa lui Dumnezeu.
267

9 SEPTEMBRIE
Dacă sîntem copii, sîntem şi moştenitori - moştenitori ai
lui DUMNEZEU, şi împreună moştenitori cu HRISTOS,
dacă suferim cu adevărat împreună cu El, ca să fim şi
proslăviţi împreună cu El.	Rom. 8,17.
„Proslăvit"-ce cuvînt măreţ şi cu ce acţiune largă! Poporul lui
Dumnezeu, mîntuit prin sîngele cel scump a lui Isus aşteaptă să
audă glasul Domnului proslăvit şi să audă trîmbiţa lui Dumne-
zeu, în momentul în care va răsuna trîmbiţa, toţi cei care'cred în
El vor fi proslăviţi într-o clipă şi vor fi preschimbaţi în slava lui
Isus Hristos. în curînd rugăciunea Domnului nostru proslăvit va
fi ascultată: „Tată, vreau ca acolo unde sînt Eu să fie împreună
cu Mine şi aceia pe care Mi i-ai dat Tu, ca să vadă slava Mea,
slavă pe care Mi-ai dat-o Tu, fiindcă Tu M?ai iubit înainte de
întemeierea lumii." (loan 17.24).
Credincioşilor dintre evrei le-a fost scris: „încă puţină, foarte
puţină vreme şi Cel ce vine va veni şi nu va zăbovi." (Evrei
10.37). Atunci tot Trupul Domnului care a fost răscumpărat
prin sîngele Său va vedea faţa Păstorului cel Bun şi fiecare va fi
ca El.
Ce ţel minunat aşteaptă pe prea iubitul popor al lui Dumnezeu.
Noi vom fi părtaşii slavei Sale. Să nu ne salte inima pentru
această nădejde şi să ridicăm glasul şi să zicem împreună cu
Duhul care este în noi: „Vino"?
Ce clipă minunată va fi aceasta pentru noi dar şi pentru Domnul
cînd ne vom întîlni în văzduh şi-1 vom vedea pe Acela care S-a
dat ca jertfă de ispăşire pentru noi şi ca jertfă de ardere de tot
pentru Dumnezeul şi Tatăl Său. Această lucrare ne-a înălţat la
starea de copii ai lui Dumnezeu şi de aceea vom fi MOŞTENI-
TORI ai împărăţiei Lui.
Totdeauna să lăudăm pe Dumnezeu pentru tot ce-i în urma
noastră şi să ne încredem în El cu privire la TOT ce va veni în
viitor. Să nu privim niciodată la noi, căci nu vom vedea decît
slăbiciuni.
268

10 SEPTEMBRIE
Cuvinte pline de farmec îmi clocotesc în inimă, şi zic: Lu-
crarea mea de laudă este pentru împăratul!.. .Tu eşti cel
mai frumos dintre oameni, harul este turnat pe buzele
tale.	Ps. 45,1.2.
Mulţi dintre credincioşi mărturisesc că la rugăciune şi la citirea
Cuvîntului lui Dumnezeu se zidesc puţin iar la Masa Domnului
de multe ori sînt neputincioşi să aducă adorarea cuvenită Dom-
nului. Nu se întîmplă oare aceasta din cauză că inima în viaţa
practică nu gustă comuniunea cu Domnul şi că prea puţin în
adevărată supunere se aştern la picioarele Domnului ca să ascul-
te glasul Lui şi să privească măreţia Persoanei Sale?
Trebuie oare să ne mai mirăm că există puţină putere iar la Masa
Domnului este puţină laudă şi puţină bucurie? Oare putem adu-
ce în ziua Domnului un coş plin de fructele cereşti dacă toată
săptămîna nu am călcat pe pajiştea cerească? (Citeşte Deutero-
nom 26.1-11).
Cît de schimbată era situaţia cu Maria! Ea nu se pierdea în gîn-
durile proprii şi nu a fost răpită de împrejurări. Inima ei a fost în
întregime încleştată în jurul Mîntuitorului. Inima o împingea să
verse mirul curat pe picioarele Domnului - gest prin care a dat
deplina expresie a admiraţiei şi a adorării faţă de El.
Ce trist este pentru Domnul, dacă venim cu coşul gol şi cu inima
goală, din cauză că nu am căutat dragostea Lui şi nici nu am
cercetat Persoana Lui. „Domnul este al tău, adu-i închinăciunile
tale" scrie în vers 11 a Psalmului nostru. Ce frumos ar fi dacă
s-ar găsi şi la noi această dependenţă de Domnul nostru Isus
Hristos.
Marele nostru învăţător, ISUS HRISTOS, nu a făcut un pas, nu
a rostit o vorbă şi nu a făcut cel mai neînsemnat pas fără Cuvîn-
tul lui Dumnezeu.
Se poate spune şi despre tine la fel?
269

11 SEPTEMBRIE
După cum a înălţat Moise şarpele în pustie, tot aşa trebu-
ie să fie înălţat şi Fiul omului, pentruca oricine crede în El
să nu piară, ci să aibă viaţă veşnică.	loan 3,14.15.
' Această scurtă dar mobilizatoare istorisire o găsim în Numeri
21.6-9. O serioasă judecată s-a coborît peste tot poporul lui
Israel din cauza lepădării mîncării trimise din cer. „Atunci Dom-
nul a trimis împotriva poporului nişte şerpi înflăcăraţi, care au
muşcat poporul, aşa încît au murit mulţi oameni în Israel." Cînd
Moise s-a rugat pentru iertarea poporului nu au fost luaţi şerpii
înflăcăraţi - căci nu se spune nimic în această direcţie - dar
Dumnezeu a dat o mîntuire, un obiect de scăpare. Eră numai o
singură scăpare. Moise a făcut un şarpe de aramă şi 1-a pus într-o
prăjină în aşa fel încît să poată fi văzut de peste tot. Dacă un om
avea muşcătură de moarte, dar credea Cuvîntul lui Dumnezeu şi
îşi ridica ochii spre şarpele de aramă, rămînea în viaţă. Ce fără
minte ar fi fost un israelian dacă ar fi ignorat singura cale dată de
Dumnezeu pentru viaţă! Moartea ar fi fost fără îndoială partea
lui.
La fel a făcut şi azi Dumnezeu că a dat prin Isus Hristos o mîn-
tuire pentru toţi păcătoşii. Şi aici există o singură cale! Domnul
Isus a fost răstignit pe cruce. Moartea, judecata şi pierzarea
veşnică nu au fost scoase prin aceasta din lume, dar toţi cei ce
cred în Isus cel răstignit, primesc iertare şi viaţă veşnică.
Ce grea a fost Calea celui răstignit, care a fost Cel curat, sfînt,
dar pe cruce a fost făcut păcat. Ce simplu este astăzi de a scăpa
de moartea veşnică!
Cititorule gîndeşte-te bine că stă scris: „Propovăduirea crucii
(jertfei Domnului Isus) este o nebunie pentru cei ce sînt pe calea
pierzării."
Tot ce are ca ţintă punerea EULUI nostru în faţa ochilor şi a
inimii, ar trebui osîndit şi lepădat cu cea mai mare hotărîre.
270

12 SEPTEMBRIE
Moise însă era un om foarte blînd, mai blînd decît orice
om de pe faţa pămîntului.	Num. 12,3.
Dacă apostolul Iacov ne avertizează în epistola sa: „Nu vă vor-
biţi de rău unii pe alţii fraţilor" este neapărată nevoie să auzim.
Cuvîntul lui Dumnezeu este plin de exemple concrete care sînt
urmările celor care nu ascultă de aceste avertizări. Astfel de
istorisire găsim şi în Numeri 12 unde ne este descris că Aaron,
marele preot şi Miriam, proorocită au vorbit împotriva lui Moi-
se. Dumnezeu a dat acestor trei israeliţi fiecăruia o deosebită
solie, ca şi în zilele noastre cînd după învăţătura din Romani 12,
Duhul Sfînt a dat fiecărui mădular al Trupului lui Hristos deose-
bite daruri cu avertizarea de a le folosi în adunare şi pentru
adunare „potrivit cu măsura de credinţă pe care a împărţit-o
Dumnezeu."
Moise era „foarte blînd" şi a lăsat pe Dumnezeu să judece. Ceea
ce a şi făcut Dumnezeu într-o formă evidentă. Numai în prezen-
ţa lui Dumnezeu se putea clarifica această situaţie foarte urîtă.
Dumnezeu arătînd nevinovăţia lui Moise, a coborît o judecată
momentană şi grea peste Minam încît s-a umplut de lepră. Ce
semn dumnezeiesc că Aaron şi Miriam au păcătuit! Dar Moise -
o pildă unică a Dumnului nostru - a stăruit în rugăciune şi Dum-
nezeu 1-a ascultat. Dar şi întregul popor era încărcat cu acest
păcat căci ei nu au putut merge mai departe pînă cînd Miriam nu
s-a întors în tabără. Numai după primirea ei în tabără au putut
să-şi continue drumul spre Canaan. Aici găsim de asemenea o
mare lecţie pentru noi. Păcatul săvîrşit de un mădular întinează
pe toţi care sînt în părtăşie cu el. (Vezi cu atenţie 1 Cor. 5.6-13;
10.14-22). De aceea trebue măturat aluatul cel vechi de către
noi. Nu scrie să ne rugăm să-1 dea afară Dumnezeu.
Să învăţăm şi noi ca şi Moise să: „Binecuvîntaţi pe cei ce vă
prigonesc." (Rom. 12.14).
271

13 SEPTEMBRIE
Moise a zis: Ah! DOAMNE, trimite pe cine vei vrea să
trimiţi.	Exodul 4,13.
De patru ori s-a împotrivit Moise soliei lui Dumnezeu, de a duce
poporul din Egipt. întîi este persoana sa în care nu are încrede-
re. Este bine dacă noi nu ţinem la noi, dar cu patruzeci de ani în
urmă Moise era în puterea proprie pornit pentru această lucrare
dar fără succes.
Dumnezeu îi spune acum: „Eu voi fi cu tine" şi aceasta trebuia
să-i fie de ajuns deşi Dumnezeu îi dă şi un semn ca poporul să-i
slujească. Dar Moise îşi menţine poziţia sa. El are greutăţi acum
că nu va putea spune Numele Celui ce 1-a trimis. Aceasta îi dă
posibilitatea lui Dumnezeu să se descopere ca: „Eu sînt Cel ce
sînt" Cel veşnic, Cel neschimbat, „El este acelaşi ieri şi azi şi în
veci." „Acela care este, care a fost şi care va veni" La fel îl
găsim în Evanghelia după loan pe Domnul nostru prezentîndu-
se ca: „Eu sînt Calea, Adevărul şi Viaţa", „învierea", „Pîinea
vieţii" şi multe altele.
Moise vine acum cu un nou argument şi anume că poporul nu-1
va crede că 1-a trimis Dumnezeu. Dar şi pentru aceasta Dumne-
zeu îi dă trei semne: toiagul care devine şarpe, mîna care devine
leproasă şi iarăşi sănătoasă şi apa din rîu care devine sînge pe
pămînt. Acestea erau cazuri concrete despre puterea lui Dum-
nezeu peste satan, păcat şi moarte. A patra oară Moise se izbeş-
te de motivul că ar avea o limbă încurcată. Dumnezeu îl îmbăr-
bătează că va fi gura lui, dar to tuş Moise se împotriveşte fără un
motiv deosebit. Dumnezeu s-a mîniat şi i-a dat pe Aaron ca
ajutor.
A ne da la o parte dinaintea unei mari răspunderi, înseamnă
neîncredere în noi înşine şi o adîncă smerenie; dar singurul lu-
cru, care trebuie ştiut este următorul: Ne-a aşezat Dumnezeu pe
umeri această răspundere? Dacă da, negreşit că Dumnezeu va fi
cu noi ca să ne ajute s-o ducem şi cu El, putem răbda orice.
Dumnezeu nu ne cheamă la lucru pe temeiul priceperii noastre
ci pe a Lui.
272

14 SEPTEMBRIE
Apoi Samuel a zis lui Isai: Aceştia sînt toţi fiii tăi? Şi el a
răspuns: A mai rămas cel mai tînăr, dar paşte oile. Atunci
Samuel a zis lui Isai: Trimite să-1 aducă, fiindcă nu vom
şedea la masă pînă nu va veni aici.	1. Sam. 16.11.
Unul din fiii lui Isai a mai rămas. Putea fi acesta ales dacă ceilalţi
înzestraţi cu calităţi nu au fost aleşi? gîndea tatăl lor. Vai, omul
nu pricepe căile lui Dumnezeu. Chiar acea unealtă de care se
foloseşte Dumnezeu este neglijată sau chiar ignorată de oameni.
Dar ce a spus Dumnezeu către Samuel cînd a apărut David
înaintea lui: „Scoală te şi unge-1 căci el este." Dumnezeu îi arată
şi frumeseţile pe care le găseşte în el: „Cu ochi frumoşi şi faţă
frumoasă." Da, el era frumos pentru Dumnezeu şi de aceea a
fost un om după inima Lui. Este important să vedem şi ocupaţia
lui David: „Paşte oile" Chiar Dumnezeu îi aminteşte mai tîrziu:
„Te-am luat de la păşune, de Ia oi ca să fi căpetenie peste popo-
rul Meu." (2 Sam. 7.8).
Dacă împărăţia nu-i condusă în duhul păstoresc, atunci negreşit
îşi va pierde ţelul ei. David a priceput în întregime acest lucru,
cum putem vedea în mişcătoarele cuvinte care le adresează către
Dumnezeu în momentul cînd a păcătuit numărînd poporul:
„Iată că am păcătuit! Eu sînt vinovat! dar oile acestea ce-au
făcut?" (2 Sam. 24.17).
Poporul era turma lui Dumnezeu şi el ca păstor ales de Dumne-
zeu, păştea pe meleagurile Israelului aşa cum odinioară păştea
turma tatălui său în singurătatea Betleemului. El a venit de la
păstorit la tron, a schimbat toiagul cu sceptrul, dar a rămas un
păstor şi se simţea obligat să păzească turma Domnului de lei şi
de urşi care îl ameninţa din toate părţile.
Slujba trebuie totdeauna adusă pe temeiul sfinţeniei. Trebuie să
pierdem din vedere pe omul firesc şi să ne îndeletnicim în totul
cu Hristos aşa cum ni-1 arată Cuvîntul. NUMAI prin El putem
efectua o adevărată slujbă.
273

15 SEPTEMBRIE
Vegheaţi, fiţi tari în credinţă, fiţi oameni, întăriţi-vă!
1. Cor. 16,13.
Nici un creştin nu va putea nega că trăim într-o vreme serioasă şi
importantă. Ea avertizează pe fiecare credincios şi pe fiecare
adunare în parte la cuvintele Domnului: „Vegheaţi căci Domnul
este aproape." Necredinţa şi decăderea morală sînt în floare,
deşi Dumnezeu vorbeşte prin catastrofe naturale, accidente în
masă, foamete şi prin atîtea mijloace prin care încearcă să pă-
trundă la conştiinţa omului de a-1 abate de la drumul pierzării.
Mai mult ca oricînd cuvintele: „Venirea Domnului este aproa-
pe. . .Iată că Judecătorul este chiar la uşă" este un fapt aproape
împlinit.
Şi pentru credincioşi acesta este un gînd foarte serios; în faţa lor
nu stă judecata, ci un viitor strălucitor şi o împărăţie veşnică cu
Hristos, Domnul lor cel scump. Chemarea lor este superioară,
cerească, căci pe pămînt sînt nişte călători şi străini. Toate aştep-
tările şi nădejdea lor sînt sus, la El. Responsabilitatea unui creş-
tin este incomparabil mai mare ca a unui om lumesc, căci toţi
trebuie să stăm în faţa scaunului de judecată a lui Hristos pentru
a primi răsplata după cum merităm. De aceea este o rîvnă în
creştin de a fi plăcut lui Dumnezeu şi Domnului său. Cum stăm
noi? Vrem să rămînem în urmă sau ne doboară oboseala şi som-
nul lumii acesteia? NU, noi vrem să spunem mai mult ca oricînd,
ca odinioară apostolii: „Noi nu sîntem din aceia care se tem şi
dau înapoi." De aceea să croim „cărări netede şi drepte pentru
picioarele noastre." Căci noi sîntem Mireasa Lui, moştenirea
împărăţiei Lui, poporul Său ceresc care călătoreşte spre Casa
Tatălui. Căci noi sîntem slujitorii Lui, chemaţi de a-i sluji şi de a
mărturisi despre El. Jertfa Lui ne-a curăţat odată pentru totdea-
una, ne-a sfinţit şi ne-a pus deoparte, iar Duhul din noi ne dă
putere să strigăm: „Ava Tată."
Să nu ne îmbărbăteze oare toate acestea ca să-I slujim cu şi mai
multă abnegaţie spre slava Lui?
274

16 SEPTEMBRIE
El ne-a mîntuit şi ne-a dat o chemare sfîntă.
2. Tim. 1,9.
Cercetăm acest cuvînt aşa de măreţ pentru credincios care spu-
ne: ne-a mîntuit." Prin aceasta se arată o lucrare bine definită.
Noi toţi eram odinioară în rîndurile celor care merg spre pierza-
re, dar azi Dumnezeu poate să privească la mii şi mii de oameni
care, prin sîngele Domnului au fost mîntuiţi. Odinioară am fost
duşmani, dar acum sîntem împăcaţi prin moartea lui Hristos
(Rom. 5.10), odinioară eram împovoraţi cu vinovăţie iar acum
avem păcatele iertate. Acum SINTEM „neprihăniţi" „sfinţi",
„copii ai lui Dumnezeu" „moştenitorii lui Dumnezeu şi moşteni-
torii lui Hristos." Fericit popor! Făcuţi plăcuţi în faţa lui Dum-
nezeu în Prea Iubitul Tatălui - aşa călătorim. Iar Marele Preot,
prin care ne apropiem de Dumnezeu şi care ne-a mîntuit pe
deplin, se preocupă de noi în faţa lui Dumnezeu.
Ce bogaţi sînt copiii lui Dumnezeu, care începînd de pe acest
pămînt pot gusta bucuria lucrurilor măreţe pe care în curînd le
vor vedea! Cîtă mulţumire ar trebui să-I aducem Domnului
nostru! De s-ar vedea mai mult această mulţumire prin umbla-
rea noastră în credinţă!
Te afli printre cei care se bucură de acest har măreţ, sau stai încă
de partea celor care nu cunosc pe Domnul Isus ca Mîntuitorul
lor personal?
ÎN Domnul Isus Hristos...
-	Bogăţiile lui Dumnezeu în Hristos Isus.. .Filip. 4.19
-	Bunătate faţă de noi în Hristos Isus.. .Efes. 2.7
-	învăţaţi în El.. .Efes. 4.31
-	Mîngîiere în Hristos.. .Filip. 2.1
-	Puternici în Domnul.. .Efes. 6.10
-	Păziţi în Hristos.. .Filip. 4.7
-	Părtaşi ai făgăduinţei în Hristos Isus.. .Efes. 2.6
-	Slava lui Dumnezeu în Hristos Isus.. .Efes. 3.21
-	Zidiţi împreună în El.. .Efes. 2.22
-	Sfinţi în Isus.. .Filip. 1.1
275

17 SEPTEMBRIE
ISUS a răspuns: Adevărat îţi spun că astăzi vei fi cu mine
în paradis.	Luc. 23,43.
Această convorbire de la cruce la cruce ne este dată numai de
Luca care ne prezintă pe Domnul ca Omul desăvîrşit. Totul în
această Evanghelie are caracterul acesta, chiar şi în umblarea
Domnului în suferinţă îl vedem ca Acela care e pe deplin supus
lui Dumnezeu. Aici nu auzim strigătul: „Dumnezeul Meu,
Dumnezeul Meu, pentruce M-ai părăsit" ci auzim numai cuvinte
de har din gura Domnului. De observat că şi pe această cale
Dumnezeu II mîngîie. Deşi au fost toţi împotriva Lui, vedem
cum Tatăl îi prezintă diferite persoane ca orbul cerşetor sau
Zacheu în cărui casă poate intra înainte de a merge pe drumul
durerii.
Nu întîmplător înaintea celor trei ceasuri de întunerec inima i-a
fost mîngîiată prin mîntuirea tunarului de pe cruce. Adesea se
vorbeşte despre acest tîlhar care a fost mîntuit în ultimile clipe
ale vieţii şi care nu a mai putut face nimic pentru Domnul. Aici
s-a revelat în mod deosebit harul. Ce roadă pentru Dumnezeu şi
ce mîngîiere pentru Domnul şi lucrarea Sa! Recunoscîndu-şi
greşelile a văzut neprihănirea Domnului. Cu aceasta s-a ataşat
acelora care au văzut curăţirea şi neprihănirea Domnului. El se
roagă ca Domnul să-şi aducă aminte de el cînd va veni în împă-
răţia Lui, dar Domnul îi spune că astăzi va fi cu el în rai. Ce
cărări minunate are Dumnezeu faţă de credinţa simplă!
„Ce este strîmb NU se poate îndrepta" (Ecles. 1.15). „Poate un
etiopian să-şi schimbe pielea sau un leopard petele." (Ier.
13.23). Dintr-o mică neatenţie cu privire la adevărul despre via-
ţa veşnică se poate genera o mare greşeală, vestind gîndul unei
îmbunătăţiri treptate ca să moştenim veşnicia. Noi toţi am fost
născuţi în păcat, am fost morţi faţă de Dumnezeu şi pentru ca să
intrăm în starea de copii ai lui Dumnezeu a trebuit să ne naştem
din nou. (loan 3.3-8). Cine nu este născut din nou NU POATE
vedea împărăţia lui Dumnezeu. Deci nu de îmbunătăţire trepta-
tă avem nevoie ci de o fiinţă nouă, născută din Dumnezeu.
276

18 SEPTEMBRIE
Iată, ce plăcut şi ce dulce este să locuiască fraţii împreună!
Ps. 133,1.
Dacă am avut clipe intime de comuniune cu Domnul Hristos şi
cu fraţii atunci versetul de mai sus este foarte măreţ. Noi primim
binecuvîntările dacă sîntem în strînsă legătură frăţească şi trăim
în pace unii cu alţii. Dacă nu se găsesc aceste lucruri la noi nu ne
putem aştepta ca Domnul să ne binecuvinteze. în astfel de mo-
mente avem numai pierderi de înregistrat de aceea avem dorinţa
de a scoate în relief versetul citat mai sus.
Dacă dăruim locul care se cuvine Domnului Isus noi vom locui
în plăcere şi în fericire laolaltă. El trebuie să fie centrul vieţii
noastre a fiecărui creştin în parte dar şi centrul Adunării Sale.
Intenţia Duhului Sfînt este de a ridica ochii noştri spre Persoana
măreaţă a Domnului.
în vremurile din urmă a harului, duşmanul luptă cu toate pute-
rile pentru a distruge pacea între sfinţii şi prea iubiţii Tatălui.
Adesea lucrurile mici au făcut ravagii mari. „Prindeţi-ne.. .vul-
pile mici care strică viile." (Cînt. Cînt. 2.15). Mulţumim Dom-
nului pentru pacea din ţară şi pentru libertatea care o avem. Dar
această stare o foloseşte vrăjmaşul pentru operaţiuni distructive
în rîndul credincioşilor. în timpul prigoanei, şi în necazuri cre-
dincioşii se alipesc mai mult de Domnul lor şi ţin mai mult laolal-
tă, dar în timpul bunei stări duşmanul are o acţiune uşoară pen-
tru a aduce dezbinări şi împotriviri în sînul credincioşilor.
Noi putem vorbi foarte bine despre legătura frăţească. Dar să ne
ferim ca aceasta să devină o formă exterioară. Aceasta duce la
formalism şi la desfinţarea unei lucrări sfinte. Noi beneficiem de
această legătură plăcută şi dulce împreună cu fraţii în măsura
cum ştim să ne păzim şi în modul cum vom veghea în apropierea
Domnului.
E de plîns să vezi că atîţia merg pe drumul bătătorit al căii largi a
unui creştinism de nume nearătînd deloc trăsăturile iubirii sau
ale sfinţeniei în purtarea lor. Să fugim de o astfel de mărturisire
lumească!
277

19 SEPTEMBRIE
Şi noi dar, fiindcă sîntem înconjuraţi cu un nor aşa de
mare de martori, să dăm la o parte orice piedică, şi păca-
tul care ne înfăşoară aşa de lesne, şi să alergăm cu stăru-
inţă în alergarea care ne stă înainte.	Evr. 12,1.
Acei evrei credincioşi care odinioară au urmat slujbele văzute,
erau în primejdia de a le obosi credinţa. Calea credinţei a adus
pentru ei încercări şi chiar prigoane. De aceea era nevoie de
îmbărbătare. Scriitorul epistolei le-a prezentat în faţa ochilor,
oamenii credinţei care au trecut şi au biruit cu toate că nu au
văzut împlinirea proorociilor. Două mari primejdii îi ameninţa:
„orice piedecă şi păcatul care ne înfăşoară aşa de lesne."
Pilda alergătorului mai este şi astăzi actuală pentru credincios
căci şi el este într-o luptă continuă şi în primejdie de a fi oprit.
Un alergător la concurs nu ştie altceva decît să cîştige trofeul şi
de aceea fuge cu toate puterile spre ţintă,
în alergarea noastră spre ţintă sînt necazuri şi greutăţi. în afară
de aceasta mai e şi păcatul care caută să se strecoare aşa de uşor.
Inima noastră este atrasă de dorinţele ei de care nu se poate
desprinde uşor, astfel încît începe o luptă cu propria inimă care
iubeşte răul.
Cu totul deosebit va fi lupta cînd ne ridicăm ochii ţintă spre
Domnul Isus. Atunci intră în activitate omul nou care primeşte
puterea de sus. înclinaţiile spre Domnul se măresc şi inima se
depărtează de la rău. Domnul este mărit în slăbiciunea noastră
şi lupta se dă pe cale duhovnicească.
De aceea haideţi să ne debarasăm de aceste două greutăţi ca să
putem fugi nestingheriţi.
întreaga fiinţă trebuie să se plece, cînd vorbeşte Dumnezeu.
Oamenii pot să-şi aibă părerile şi obiceiurile lor, dar copiii lui
Dumnezeu au una din cele mai frumoase trăsături: respectul şi
supunerea la orice cuvînt al Domnului.
278

20 SEPTEMBRIE
Cartea aceasta a legii să nu se depărteze de gura ta; cuge-
tă asupra ei zi şi noapte, căutînd să faci tot ce este scris în
ea; căci atunci vei izbîndi în toate lucrările tale, şi atunci
vei lucra cu înţelepciune.	Iosua 1,8.
Ceea ce a fost dat în vremurile din trecut mai are valabilitate şi
azi deoarece Tatăl ne-a descoperit gîndurile ascunse din adevă-
rul Său. Să nu uităm că nouă ne este dată o mărturie în aceste
timpuri ale decăderii creştinismului, şi trebuie să umblăm în lu-
mină despărţiţi de lume şi de religia ei. Domnul să ne ajute ca
lumina noastră să nu o punem sub baniţă care reprezintă activi-
tatea pămîntească sau sub pat care reprezintă extinderea firii
noastre, ci s-o lăsăm să se vadă de departe. Domnul ne-a făcut
înţelepţi ca să nu fie nevoit să îndepărteze sfeşnicul din locul
lui.
Noi creştinii, „care am fost botezaţi pentru moartea lui Hristos,
înmormîntaţi cu El în botez şi înviaţi împreună prin credinţa în
lucrarea lui Dumnezeu" (Rom. 6.3; Col. 2.12) avem fericita
chemare să ne hrănim cu Hristos ca „Punea cea vie care S-a
pogorît din cer." (loan 6.51). Hrana noastră din pustie este
Hristos, aşa cum ne este înfăţişat de Duhul Sfînt prin Cuvîntul
scris. Aceasta este partea noastră în pustia lumii acesteia. Ca să
ne bucurăm de această parte, trebuie să ne fie deslipită inima de
tot ce ţine de acest veac rău, de orice ni s-ar putea înfăţişa ca
venind de la oamenii fireşti care „trăiesc după îndemnurile firii
pămînteşti." O inimă lumească, pămîntească nici nu ar putea
găsi pe Hristos în Scriptură şi nici nu s-ar putea bucura de El
dacă L-ar găsi.
Cei credincioşi care dau lui Hristos un loc de mîna a doua vor
constata cu amar că sînt slabi şi sterpi în faţa duşmanului. Viaţa
nouă din credincios nu poate fi hrănită şi ţinută tare decît cu
Hristos. Să ne dăm seama tot mai mult că sîntem în pustia aces-
tei lumi şi că avem nevoie continuă de Cuvîntul Său.
279

21 SEPTEMBRIE
Chiar dacă ar fi să umblu prin valea umbrei morţii, nu mă
tem de niciun rău, căci Tu eşti cu mine. Toiagul şi nuiaua
Ta mă rhîngîie.	Ps. 23,4.
David a fost uns ca împărat dar nu a primit împărăţia imediat.
Saul căuta ca să-1 omoare şi din această cauză a fost pus pe
drumuri. Dumnezeu a ştiut însă să-1 ocrotească în toate strîmto-
rările şi necazurile lui. Deşi tot pămîntul a devenit „o vale a
umbrei morţii" prin căderea omului în păcat credinciosul este
ocrotit de Dumnezeu. El poate spune: „Nu mă tem de niciun
rău căci Tu eşti cu mine" -aceasta-i partea credinţei şi a comu-
niunii cu Dumnezeu. Fiecare om care prin lucrarea Domnului
Isus a primit iertarea păcatelor avînd prin aceasta comuniune cu
Dumnezeu, are dreptul să spună lucrul acesta. Moartea credin-
ciosului înseamnă pentru el portiţa de trecere spre împărăţie.
Credinciosul care umblă cu Dumnezeu prin această lume plină
de necazuri, greutăţi, are îmbărbătarea toiagului şi a nuielei
Domnului. „Nuiaua" ne lasă să ne gîndim la o lucrare de înde-
părtare a duşmanilor noştri pe cînd expresia „toiagul" ne lasă să
ne gîndim la o proptea, la un ajutor. David le-a simţit pe amîn-
două. Nu era nuiaua lui Dumnezeu prin prezenţa unui sol care
nu-1 lăsa pe Saul să-1 urmărească, deşi David era înconjurat? (1
Sam. 23.26-28). Saul a trebuit să se retragă fără a isprăvi vreo
lucrare. Cînd David a fost primit de Nabal foarte respingător,
Dumnezeu 1-a întîmpinat ca Păstorul cel Bun cu toiagul prin
Abigail ca să reţină pe robul său de la o greşeală. (1 Sam. cap.
25).
La fel ca şi David putem noi, toţi copiii lui Dumnezeu să ne
bizuim pe credincioşia lui Dumnezeu.
Dacă Cuvîntul lui Dumnezeu locuieşte în mine din belşug şi
dacă Duhul Sfînt lucrează în mine, Satana nu va găsi niciun loc
pe unde să facă pătrunderea gîndurilor întunecate şi îngrozitoa-
re, cu care este gata să invadeze orice fiinţă.
280

22 SEPTEMBRIE
Vestea pe care am auzit-o de la El şi pe care v-o propo-
văduim, este că DUMNEZEU e lumină, şi în El nu este
întuneric.	1. loan 1,5.
Apostolul loan a umblat cu Isus, 1-a văzut cu ochii săi, 1-a pipăit
cu mîinile lui şi a văzut în El descoperită viaţa veşnică „care era
la Tatăl." Şi ceea ce el „a văzut şi auzit" aceea mărturiseşte celor
care le scrie, ca ei să aibă părtăşie cu Tatăl şi cu Fiul Său Isus
Hristos.
Nimic nu poate să fie mai binecuvîntat şi măreţ ca legătura şi
părtăşia în care sînt aduşi credincioşii. De aceea apostolul ne
scrie aceste lucruri pentruca „bucuria noastră să fie deplină." Ce
nemărginit de mare este harul lui Dumnezeu către noi sărmanii
păcătoşi. Nu numai că are plăcerea de a ne ridica din pierzarea
adîncă din puterea Satanei şi a păcatului ci ne dă viaţa veşnică
dumnezeiască, aducîndu-ne în prezenţa Sa, transpunîndu-ne
într-o binecuvîntată şi veşnică legătură cu El însuşi. în lucrarea
aceasta este numai har şi dragoste dumnezeiască. Aceasta este o
mare îmbărbătare pentru noi toţi care am fost curăţiţi prin sîn-
gele Domnului Isus.
Dacă Dumnezeu este DRAGOSTEA atunci este şi LUMINA.
Lumina şi dragostea sînt două părţi ale Fiinţei Sale.
Să umblăm după chipul şi natura lui Dumnezeu, în lumină cum
este şi El lumină, ca să gustăm dragostea şi bucuria Lui desăvîr-
şită.
Dacă ceea ce numim dragoste este fără o viaţă trăită în neprihă-
nire, nu va fi de fapt decît o stare de suflet slabă şi molatecă, ce
va îngădui tot felul de greşeli şi rele. Iar dacă ceea ce numim
dreptate şi neprihănire este fără dragoste, va da o stare de suflet
aspră, mîndră, făţarnică iubitoare de sine, mulţumindu-se cu
temelia ticăloasă a bunului nume personal. Dar acolo, unde via-
ţa dumnezeiască lucrează cu putere, se va găsi totdeauna drago-
stea lăuntrică unită cu o adevărată viaţă sfîntă. Aceste două
însuşiri sînt de neapărată trebuinţă pentru adevărată viaţă creş-
tină.
281

23 SEPTEMBRIE
Vedeţi şi păziţi-vă de orice fel de lăcomie de bani; căci
viaţa cuiva nu stă în belşugul avuţiei lui.       Luc. 12,15.
în Efeseni 5.3 lăcomia se enumără pe lîngă alte două păcate
mari. Aceasta ne arată că şi lăcomia este un păcat mare în ochii
lui Dumnezeu care este sfînt şi drept. Păcatul lăcomiei este mai
greu de recunoscut ca păcatul curviei şi al preacurviei. Păcatele
mari care ies la iveală sînt recunoscute de toţi credincioşii ca
rele. Pentru fiecare este clar că un astfel de rău trebuie dat afară
din mijlocul lor. (vezi cu mare atenţie 1 Cor. 5.13).
Lacomul în primul rînd poate fi clasificat ca economisitor. Dacă
lăcomia este în inimă, atunci economia poate trece uşor la zgîr-
cenie, iar lăcomia abia după o vreme va fi descoperită.
Zgîrcenia şi lăcomia sînt cele două lucruri care caută să acapa-
reze inima şi casa creştinului. Inimile noastre sînt înşelătoare.
• De aceea să veghem şi să ne rugăm ca El să ne dea har de a ne
cerceta în lumina Sa. Strădania şi hărnicia peste măsură la locul
de muncă şi în lucrările după program pot să fie lăcomie. Cîţi
copii ai lui Dumnezeu au devenit lacomi din dragostea de a avea
mulţi bani! De aceea să ne ferim şi să cercetăm în amănunţime
Cuvîntul lui Dumnezeu care spune: „Căci iubirea de bani este
rădăcina tuturor relelor şi unii care au umblat după ea au rătăcit
de la credinţă şi s-au străpuns singuri cu o mulţime de chinuri."
(1 Tim. 6.10).
Dacă ne găsim bogăţia în Domnul Hristos şi ne hrănim cu El
atunci lucrurile pămînteşti vor apărea fără valoare.
De-ar deveni Persoana Lui măreaţă centrul activităţii noastre şi
de L-am slăvi în viaţa noastră!
Atîţia inşi spun că au găsit în Isus iertare şi pace şi totuş se
hrănesc cu atîtea lucruri felurite care de fapt nu au nimic comun
cu Hristos. îşi risipesc duhul prin citirea jurnalelor şi a literaturii
uşuratice şi neruşinate de astăzi!
282

24 SEPTEMBRIE
El este Acela care, în zilele vieţii Sale pămînteşti, aducînd
rugăciuni şi cereri cu strigăte mari şi cu lacrămi către Cel
ce putea să-L izbăvească de la moarte, şi fiind ascultat,
din pricina evlaviei Lui.	Evr. 5,7.
Moartea din care Dumnezeu a înviat pe Fiul Său prea iubit, este
moartea de cruce, moartea care avea ca urmare judecata lui
Dumnezeu peste păcat. Aici ne este prezentată taina Persoanei
Fiului lui Dumnezeu în nemărginita ei mărime, care este de
neînchipuit pentru mintea omenească. Hristos de bună voia Lui
şi-a dat viaţa şi a luat-o înapoi în măreţia şi puterea Persoanei lui
dumnezeieşti. Dar în acelaş timp trebuia să moară pentru noi ca
înlocuitor. Trebuia să suporte moartea ca judecată dreaptă a lui
Dumnezeu pentru păcat. Toate cerinţele sfinţeniei şi dreptăţii
lui Dumnezeu trebuiau să fie împlinite prin Omul Isus Hristos.
El a aplecat capul sub loviturile mîniei lui Dumnezeu. Deoarece
a luat locul păcătosului a trebuit să moară ca să poată aduce
mîntuirea potrivit cu gîndul lui Dumnezeu. Domnul Isus Hristos
ştia în ce postură e omul păcătos. El era pregătit să suporte toate
urmările acestei stări. Domnul Isus s-a supus şi a ascultat în
totul. El era desăvîrşit în ascultarea şi dependenţa faţă de Dum-
nezeu. Aceasta e „ascultarea Lui" pentru care a fost înălţat.
Dumnezeul cel sfînt trebuia să-şi menţină dreptatea Lui chiar şi
faţă de cei care încălcau legile Lui şi care au păcătuit împotriva
Lui călcînd în picioare slava Sa. Judecata lui Dumnezeu a cobo-
rît peste Acela care a stat în locul păcătoşilor.
Slavă, mărire şi adorare pentru dragostea Lui fără margini!
Nimic nu poate să preamărească mai mult Numele lui Dumne-
zeu ca o simţire plină de mulţumire şi de adorare din partea
creştinilor. Am ajuns şi noi în această stare sfîntă plini de ado-
rare faţă de Dumnezeul şi Tatăl nostru?
283

25 SEPTEMBRIE
Prin faptul că El însuş a fost ispitit în ceace a suferit, poate
să vină în ajutorul celor ce sînt ispitiţi.	Evr. 2,18.
Preoţia lui Isus este o arătare a grijii dumnezeieşti pentru calea
noastră prin pustie. El mijloceşte în faţa lui Dumnezeu şi prin
lucrarea Lui sîntem ţinuţi în mod practic în starea în care am fost
aşezaţi prin lucrarea Lui de mîntuire. Şi, „prin urmare avem în
ce priveşte legăturile cu Dumnezeu, un Mare Preot milos şi
vrednic de încredere ca să facă ispăşirea pentru păcatele noro-
dului." La dreapta lui Dumnezeu este cineva care e milos cu
slăbiciunile noastre. (NU cu păcatele noastre). El pricepe tot ce
ne doare, El simte cu noi în încercările, necazurile şi greutăţile
noastre. Ce har minunat! Un om cu o inimă omenească desăvîr-
şită este pe tronul lui Dumnezeu, cu El putem fi siguri de ajutor
în toate nevoile şi luptele noastre, căci El a trecut prin toate
acestea. Aceluia căruia i-a fost dată toată puterea în cer şi pe
pămînt, trăieşte acolo, sus, pentru noi ca să ia seama la toate
încercările noastre, cum nu poate niciun om de pe pămînt. Dacă
am avea mai multă credinţă, atunci tot timpul ne-am alipi de El
şi am deschide toată inima noastră faţă de El, aşa cum nu am
face-o nici faţă de cel mai bun prieten, deoarece nimeni nu ne
înţelege aşa de bine ca El.
în timpurile grele de întristări şi de încercare, greutatea suferin-
ţelor El însuşi o poate înţelege iar bucuria Lui este de a ne
îmbărbăta şi de a ne lua marea greutate de pe inimă. El se roagă
ca să nu se piardă credinţa noastră şi ca să găsim har, pentru ca
să fim ajutaţi la vremea de nevoie. (Vezi Evrei 4.16).
în măsura în care creştem în cunoaşterea de noi înşine, dobîn-
dim o înţelepciune mai adîncă a harului şi facem cunoştinţă cu
iubirea lui Dumnezeu, cu răbdarea Sa minunată faţă de slăbiciu-
nile şi greşelile noastre, cu mila bogată cu care a avut grijă de
noi. De aceea să nu ne uităm înapoi ci să mergem înainte, urcînd
treptele creşterii în omul din lăuntru.
284

26 SEPTEMBRIE
Tot ce veţi cere cu credinţă, prin rugăciune, veţi primi.
Mat. 21,22.
Uneori rugăciunile noastre nu ajung la tronul de har, deoarece
nu sînt făcute cu credinţă şi nici nu sînt expresia unei nevoi
adinei simţite pentru noi şi pentru lucrarea lui Dumnezeu. Ru-
găciunile formale, care se fac din obişnuinţă şi care nu au o temă
bine precizată sau rugăciunile scrise sau citite nu sînt rugăciuni,
(vezi Matei 6.7).
„Un astfel de om să nu se aştepte să primească ceva de la Dum-
nezeu." (Iacov 1.7). Numai rugăciunea credinciosului, rugăciu-
nea neîncetată şi fierbinte va primi răspunsul lui Dumnezeu,
căci El este credincios promisiunilor Lui. „Să ne apropiem dar
cu deplină încredere de scaunul harului, ca să căpătăm încredere
şi să găsim har, pentru ca să fim ajutaţi la vremea de nevoie."
(Evrei 4.16). O astfel de rugăciune nu va fi exprimată cu vorbe
mari şi sunet literar, ci va fi o rugăciune de credinţă serioasă, cu
putere de pătrundere şi plină de încredere chiar dacă în afară are
forma unei rugăciuni de copil. Astfel de rugăciuni ascultă Dum-
nezeu.
în Cuvîntul lui Dumnezeu avem exemple demne de urmat. De
exemplu: „Moise a strigat către Domnul zicînd: Dumnezeule Te
rog vindec-o." (Num. 12.13). „Prietene, împrumută-mi trei
puni.. .şi-i va da tot ce-i trebuie." (Luca 11.5-10).
Aceste rugăciuni exprimă în esenţa lor cereri concrete şi ele au
fost ascultate. Rugăciunea făcută cu credinţă nu se va ridica
niciodată degeaba la cer. Răspunsul poate să fie într-un fel sau
altul dar va corespunde totdeauna măreţiei şi nemărginitei iubiri
a lui Dumnezeu. Rezultatul este sigur: „Şi pacea lui Dumnezeu
care întrece orice pricepere vă va păzi inimile şi gîndurile în
Hristos Isus. (Filip 4.7). Să ne apropiem în credinţă deplină cu
încredere că Dumnezeu, Tatăl nostru ne va asculta rugăciunile şi
mulţumirile noastre.
„Stăruiţi în rugăciune, vegheaţi în ea cu mulţumire." (Colos.
4.2).
285

27 SEPTEMBRIE
Ar fi fost mai bine pentru ei să nu fi cunoscut calea ne-
prihănirii, decît dupăce au cunoscut-o, să se întoarcă de la
porunca sfîntă, care le fusese dată.	2. Pet. 2,21.
în acest Cuvînt găsim o judecată dreaptă şi aspră a lui Dumne-
zeu peste o anumită grupare de oameni. Sînt grupări de oameni
care au simţit nevoia mîntuirii şi adevărul lui Dumnezeu cu pri-
vire la starea dezastruoasă a omului, care au fost socotiţi printre
copiii lui Dumnezeu, dar in realitate i-au înşelat pe cei din jur şi
s-au înşelatşi pe ei însăşi. Ce situaţie tragică! Mai de vreme sau
mai tîrziu se va arăta în viaţa lor această eroare şi după o aşa
numită „mîntuire" se vor întoarce în lume.
Cu privire la poporul pămîntesc din care cei mai mulţi umblau
numai după forme şi nu după Dumnezeu, a trebuit să se spună:
„Căci ei îmi întorc spatele şi nu se uită la Mine." (Ier. 2.27). De
s-ar întreba fiecare mîntuit: Unde-i ţinta privirii mele, la Dum-
nezeu sau în lume? O aşa numită cale de mijloc aurită nu există.
Să ne gîndim bine că Dumnezeu NU poate să suporte pe cei reci
şi nici pe cei laşi. Numai trecerea cu totul de partea lui Dumne-
zeu şi renunţarea la ce sîntem noi arată că s-a produs izbăvirea
de păcat. Majoritatea celor care cîndva au fost puşi în lumina
sfinţeniei lui Dumnezeu, care au cunoscut calea neprihănirii dar
totuşi nu s-au întors la Dumnezeu cu adevărat ajung cu inima
împietrită şi nu mai au posibilitatea de a recunoaşte adevărul şi
mîntuirea în Isus Hristos.
Dacă un cititor al acestor rînduri se recunoaşte în această cate-
gorie atunci să vină chiar acum cu toată povara lui la Isus, Dom-
nul nostru. Azi mai este ziua harului. în deosebi copiii credin-
cioşilor care au mărturisit că sînt pocăiţi să se analizeze foarte
serios în faţa Domnului. Credinţa nu este ereditară, nu se trans-
mite aşa cum se transmit anumite particularităţi ale părinţilor.
Credinţa este o lucrare personală, „o puternică încredinţare
despre lucrurile care nu se văd."
286

28 SEPTEMBRIE
Care om dintre voi, dacă are o sută de oi, şi pierde pe una
din ele, nu lasă pe celelalte nouăzeci şi nouă pe islaz, şi se
duce după cea pierdută, pînă cînd o găseşte? Luc. 15,4.
Un copil al lui Dumnezeu nu poate niciodată să-şi piardă dreptul
acesta, asemeni ca un copil care rămîne pentru totdeauna copi-
lul părinţilor. Copilul lui Dumnezeu poate să decadă dar nu-şi
pierde moştenirea de copil. Dumnezeu are lucrări şi căi pentru
a-1 readuce acasă.
Aceasta a simţit-o un copil al lui Dumnezeu care a decăzut ani
întregi în lume unde a gustat amărăciunea ei. Odată era fericit
cu copiii lui Dumnezeu pe calea îngustă a credinţei, pînă cînd
Satana 1-a vrăjit. Situaţia familială era tragică, comuniunea cu
credincioşii şi în mod special comuniunea cu Domnul său erau
pierdute. El a trăit în păcate grosolane şi a făcut-o mai grav ca
necredincioşii. După 15 ani a primit o boală gravă la gît, care pe
zi ce trecea se înrăutăţea. A fost chemat un renumit profesor
doctor. După o scurtă consultaţie a spus către pacient: „Dacă
veneaţi cu doi ani mai devreme aş fi putut să vă ajut. Acum este
prea tîrziu."
Această expresie 1-a lovit puternic. I-a fost limpede: Iar. „Eu
trebuie să mor!" Dumnezeu S-a servit de această boală pentru
a-1 readuce pe calea cea bună. El s-a închinat în faţa Domnului
în adevărată pocăinţă şi a găsit iertarea. La fel soţia şi credincio-
şii l-au iertat din inimă. Ce dureri a trebuit să sufere! Cînd îl
vizitam îmi spunea totdeauna printre lacrimi: „Pentru mîntuirea
mea mi-a fost dată această durere!"
Domnul şi-a găsit oiţa şi a readus-o. El s-a dus bucuros la Dom-
nul. Ce avertizare pentru toţi credincioşii.
Trebuie să ne temem mai mult de viclenia Satanei decît de pute-
rea lui. „îmbrăcaţi-vă cu toată armătura lui Dumnezeu ca să
puteţi ţinea piept împotriva uneltirilor diavolului."
287

29 SEPTEMBRIE
Să asculte însă şi înţeleptul, şi îşi va mări ştiinţa, şi cel
priceput, şi va căpăta iscusinţă.	Prov. 1,5.
Solomon, regele propovăduitor strigă adesea în cartea sa, Ecle-
siastul: „Deşertăciunea, deşertăciunilor. Totul este deşertăciu-
ne." El ne arată cum inima caută în zadar sub soare după pace şi
fericire trainică. Dar ne spune la sfîrşitul cărţii lui: „Pe Ungă că
Eclesiastul a fost înţelept, el a mai învăţat şi ştiinţa pe popor, a
cercetat, a adîncit şi a întocmit un mare număr de zicători. Ecle-
siastul a căutat să afle cuvinte plăcute.. .cuvintele adevărului.
Cuvintele înţelepţilor sînt ca nişte bolduri; şi strînse la un loc sînt
ca nişte cuie bătute, date de un singur stăpîn." (Ecles.
12.8-11)
Deoarece aceste expresii sînt date de Duhul lui Dumnezeu, ca
să fie pentru noi ca nişte „bolduri" pe calea îngustă prin această
lume primejdioasă şi ca nişte „cuie bătute" pentru a ne fixa înţe-
lepciunea dumnezeiască, de aceea s-o preţuim şi Cuvîntul lui
Dumnezeu să fie o candelă pentru picioare şi o lumină pe căra-
rea noastră. La începutul cărţii „Psalmilor" se află cea mai mare
contradicţie între un credincios care are frică de Dumnezeu şi
unul care zice în inima lui că: „Nu există Dumnezeu." (Ps.
14.1).
Cărarea nebunului duce la întunecare pămîntească şi veşnică,
dar cei credincioşi merg pe calea îngustă şi fericirea este alăturea
de ei şi se înalţă spre veşnica lumină. De-ar alege toţi tinerii
această cale din urmă! Lor le este scrisă îndeosebi cartea Prover-
belor.
Apostolul Pavel îl avertizează pe tînărul Timotei să se „ferească
de flecăriile lumeşti şi de împotrivirile ştiinţei pe nedrept numite
astfel, pe care au mărturisit-o unii şi au rătăcit" (1 Tim.
6.20-21).
Ferice de cei care ascultă de înţelepciunea lui Dumnezeu şi o
transpun în practică. Această cale duce din biruinţă în biruin-
ţă.
288

30 SEPTEMBRIE
DOMNUL a venit, S-a înfăţişat şi 1-a chemat ca şi în cele-
lalte daţi: Samuel, Samuel! Şi Samuel a răspuns: Vorbeş-
te, căci robul Tău ascultă.	1. Sam. 3,10.
Un mare predicator al Cuvîntului lui Dumnezeu a povestit odată
o întîmplare din viaţa lui: „M-a vizitat odată un credincios şi ne
îmbărbătam din lucrarea Domnului şi la alte probleme. Pe cînd
povesteam eu despre cîte adunări vizitez, cu cîţi fraţi discut, m-a
întrebat mirat: Deci tu vorbeşti tot timpul? Atunci cînd taci şi tu
odată ca să-ţi vorbească Dumnezeu? Această întrebare m-a zgu-
duit şi a trebuit să recunosc că am neglijat părtăşia cu Domnul
din cauza activităţii mele. în viitorul apropiat am căutat să citesc
Cuvîntul lui Dumnezeu şi să găsesc timp pentru rugăciune, şi
inima a început să salte de bucuria dată de Domnul Isus."
Fără îndoială că este bine şi necesar să vorbim DESPRE Dum-
nezeu, dar tot aşa de necesar este să vorbim din inimă CU Dum-
nezeu. Trebuie însă să existe şi la noi timp necesar în care să
tăcem în totul ca să putem asculta ceea ce vrea Dumnezeu însuşi
să ne spună. Cunoaştem şi noi aceste ore de linişte şi singurătate
unde să stăm în prezenţa Domnului Isus şi în comuniune cu El să
ascultăm poruncile Lui?
în deosebi slujitorul Cuvîntului lui Dumnezeu are nevoie zilnic
de linişte... ca să-şi deschidă urechea şi să asculte ceea ce îi
spune Domnul pentru a da mai departe ceea ce a primit. O
lucrare care neglijează această lucrare rămîne fără roade, fără
binecuvântare şi fără folos. Oare să nu fie şi iniţiativa noastră,
dorinţa noastră să ne preocupăm personal cu Cuvîntul lui Dum-
nezeu ca să primim binecuvîntările, îmbărbătările şi să fim întă-
riţi prin El?
Condiţia de bază a slujirii lui Dumnezeu este să ne apropiem de
El şi să stăm în faţa Lui, pentru ca El să ne spună ce trebuie să
facem.

CALENDAR BIBUC Bg. 10

289

OCTOMBRIE

1 OCTOMBRIE
Şi s-a umplut casa de mirosul mirului.	loan 12,3-
Casa din Betania era pentru Domnul Isus ca o oază în pustie. în
această casă El a găsit pe cele două surori şi pe fratele lor a căror
inimi îl iubeau şi îl recunoşteau pe Domnul. Desigur că Maria 1-a
recunoscut cel mai bine deoarece cînd venea la ei, ea îşi lua locul
la picioarele Lui pentru a-1 asculta. Celelalte lucruri pămînteşti
rămîneau pe urmă. In aceste situaţii ea putea spune ca mireasa
din Cîntarea Cîntărilor: „Cu aşa drag stau la umbra Lui şi rodul
Lui este dulce pentru cerul gurii mele." (Cînt. Cînt. 2.3); sau:
„Cînd am primit cuvintele Tale, le-am înghiţit, cuvintele tale au
fost bucuria şi veselia inimii mele." (Ier. 15.16).
Această „parte bună" i-a dat Măriei mai multă înţelepciune pri-
cepere şi cunoştinţă despre Domnul decît umblarea zilnică a
celor doisprezece ucenici cu El. în loan 12 o găsim iarăşi pe
Maria la picioarele lui Isus, dar de data aceasta nu ca să primeas-
că ceva, ci pentru a-I dărui ceva Mîntuitorului. Numai şase zile
mai erau pînă la Paşte, ultimile zile pe care Domnul le mai săr-
bătorea cu ucenicii, apoi trebuia să moară ca adevăratul Miel
Pascal. Maria plină de înţelepciunea duhovnicească pe care a
dobîndit-o în decursul şederii ei la picioarele Domnului, a folosit
ultimul prilej şi L-a uns pe Domnul înaintea morţii Lui. Preţul
acestui mir curat a fost de trei sute de dinari, aceasta fiind plata
unui ziler pe un an, după Matei 20.2. Toată casa s-a umplut de
acest mir curat şi a fost o mare îmbărbătare pentru inima Dom-
nului. Preţul Persoanei lui Isus era pentru inima acestei ucenice
atît de mare, încît a dat TOTUL pentru El.
Oare să fie adorarea noastră mai mică la Masa Domnului decît
umplerea casei cu mirul cel curat?
Dacă sufletele noastre se varsă în jertfe de laudă şi de mulţumire
„de bună voie", s-o facă prin puterea Duhului Sfînt. în felul
acesta adorarea noastră va avea frumeseţea mirosul, adîncimea
şi înălţimea care vin din cer.
291

2 OCTOMBRIE
Ferice de ceice-şi pun tăria în Tine, în a căror inimă
locuieşte cărări bătătorite.	Ps. 84,5.
Marea taină a puterii în Dumnezeu este deplina încredere în
dragostea Lui. Dacă am priceput dragostea lui Dumnezeu care a
dat pe Isus la moarte pentru noi şi după proslăvirea Lui, a trimis
pe Duhul Sfînt pentruca să ne introducă în tot adevărul; dacă am
priceput toate acestea, atunci în deplină încredere îi vom atribui
cîrma şi conducerea pe calea noastră cerească. Aceasta este dacă
se poate spune aşa, puterea lui Dumnezeu în suflet şi aceasta dă
puterea şi bucuria inimii pe calea credinţei, pe care Dumnezeu
ne călăuzeşte chiar dacă este uşoară sau grea. Ce altceva îi poate
da călătorului puterea de a cînta cîntări de laudă sau ce altceva
poate să-i dea martirului puterea de a proslăvi pe Dumnezeu
chiar în chinul focului? Chiar dacă cărarea duce prin ape adînci
este totuşi calea lui Dumnezeu, calea spre veşnica moştenire.
Cerinţele inimii înnoite nu se astîmpără pe deplin decît atunci
cînd sîntem în Casa Tatălui.
Să cugetăm asupra cuvintelor: „Ferice de cei ce locuiesc în Casa
Ta!" .. .„Ferice de acei oameni care îşi pun tăria în Tine!" De ar
găsi toţi cei ce călătoresc prin valea plîngerii, îmbărbătare şi
putere în comuniunea cu Dumnezeu şi Tatăl lor! Cine oare ar
putea să găsească mărimea cuvîntului „ferice" dacă nu le ia în
legătură cu Dumnezeu? Dumnezeu şi dragostea Lui, Hristos şi
ataşamentul Lui, Duhul Sfînt şi lucrarea Sa, Casa Tatălui şi
calea într-acolo; toate acestea sînt subiecte ale inimii noastre.
Moartea Domnului Isus ne-a dat o cetate în cer. Acum nu mai
este un loc sfînt pe pămînt. Hristos a fost adus jertfă dincolo de
marginile religiei acestei lumi. Dacă oamenii înalţă o „cetate
sfîntă" trebuie să căutaţi pe Hristos lepădat, „dincolo de poar-
tă." Dacă oamenii fac o tabără religioasă, oricare ar fi numele ei
trebuie să ieşiţi afară din ea, ca să găsiţi pe Hristos cel lepă-
dat.
292

3 OCTOMBRIE
Au primit în slăbiciunea lor putere să fie viteji în război şi
au pus pe fugă oştirile vrăjmaşe.	Evr. 11,34.
în textele originale şi în alte traduceri apropiate de original nu
există expresia „s-au vindecat de boli" (care există în actuala
traducere în limba română) ci este scris foarte clar că ei au fost
slabi şi în această stare ei au primit putere de a birui.
Cine erau aceşti oameni care au primit această mărturie? Erau
oameni care în timpurile grele au biruit prin CREDINŢĂ. Du-
rerile şi suferinţele nu i-au putut clinti, căci nădejdea lor era
aţintită spre Acela care îl cunoşteau ca Dumnezeul cel Veşnic,
Creatorul pămîntului, care dă putere celor osteniţi. Nădejdea
lor era aţintită spre Acela care zi de zi ne dă noi puteri ca să
lucrăm prin credinţă.
în Evrei 12.23 se spune că ne-am apropiat de „duhurile celor
neprihăniţi." Aceştia au fost credincioşii timpurilor vechi. Cre-
dinţa lor le dădea putere de a trece peste aceste dureri care
adesea duceau la moarte. Ei au primit un loc în Cuvîntul lui
Dumnezeu şi aceasta pentru îmbărbătarea noastră. Dumnezeu
călăuzeşte şi în timpurile noastre pe copiii Săi prin suferinţă şi
încercări, dar lucrările Lui sînt desăvîrşite. Aceeaşi putere care
le stătea la dispoziţie credincioşilor odinioară este încă şi astăzi
pentru toţi cei care îşi pun încrederea în Dumnezeu.
Credincioşii vremurilor străvechi au crezut „într-o ţară mai
bună" şi aceasta este pentru noi Casa Tatălui.
Ce ne dă astăzi putere de biruinţă? Cugetarea la Căpetenia şi
Desăvîrşirea credinţei, care după ce a suferit crucea, S-a aşezat
la dreapta scaunului de domnie a lui Dumnezeu. El vine curînd
şi ne va duce sus unde fiecare îşi va primi dreapta răsplătire
pentru orice biruinţă.
Nimic nu are preţ în ochii lui Dumnezeu decît ceea ce ţine de
HRISTOS.
293

4 OCTOMBRIE
Moise păştea turma socrului său Ietro, preotul Madianu-
lui. Odată a mînat turma pînă dincolo de pustie, şi a ajuns
la muntele lui DUMNEZEU, la Horeb.         Exod. 3,1.
O mare schimbare s-a produs în viaţa lui Moise. Patruzeci de ani
a avut parte numai de frumuseţe, de strălucirea curţii lui Fara-
on, de la care a fost luat ca să rămînă încă patruzeci de ani în
linişte. A fi păstor la oi nu era un lucru agreabil. Din contră,
pentru mintea omului era o cale de nepriceput, deoarece pregă-
tirea cu totul deosebită în Egipt a lui Moise putea să-1 facă un
om de stat. Dar Dumnezeu nu poate să se folosească de ceea ce
este în stare firea omului. De aceea, pe muntele lui Dumnezeu
era linişte, un loc prielnic de a ţine răstignită firea lui Moise ca şi
cînd a fi ţinut-o în mormînt. Acolo Moise a trebuit să înveţe că
tot ce poate da lumea nu are nici o valoare în faţa lui Dumnezeu,
între creşterea şi educaţia oamenilor şi cea a lui Dumnezeu exis-
tă deosebiri esenţiale.
Prima are în obiectiv propăşirea firii vechi, pe cînd ultima luptă
să le pună deoparte.
Oricît ai educa un om firesc, el niciodată nu va deveni un om
duhovnicesc. „Ce este născut din carne este carne şi ce este năs-
cut din Duh este duh." (loan 3.6).
De-am cunoaşte toţi locul acesta dincolo de pustie. Numai în
felul acesta vom fi plăcuţi lui Dumnezeu, ca slujitori, vom fi
păziţi şi îmbărbătaţi pentru această lucrare. Vom fi păziţi de a
nu face vreo lucrare în puterea noastră. Dumnezeu va îmbărbă-
ta numai pe acela care cunoaşte locul de dincolo de pustie şi
liniştea înaintea lui Dumnezeu.
Cineva poate să aibă înfăţişarea unui om foarte evlavios, totuş
evlavia acestui om poate să stea numai în nişte simţăminte fi-
reşti, nişte simţăminte religioase ale firii vechi. Firea veche poa-
te fi înrîurită de felurite lucruri ca: măreţia slujbelor religioase,
cîntări, coruri, orchestre, fanfare.. .şi cu toate acestea lipseşte
ce e ceresc.
294

5 OCTOMBRIE
Căci DOMNUL urăşte pe oamenii stricaţi, dar este prie-
ten cu cei fără prihană.	Prov. 3,32.
Cel stricat este cu totul stricat şi din această cauză strică totul în
jurul lui. El numeşte binele rău şi răul bine. Iuda vorbeşte în
epistola lui despre unii oameni care strică harul lui Dumnezeu
pentru ei. „Cel stricat şi ticălos umblă pe două cărări", spune
Solomon. Un astfel de om nu e drept niciodată şi lucrează tot-
deauna împotriva lui Dumnezeu pe care-L critică fără ruşine. Se
înţelege că şi Dumnezeu îi răsplăteşte lucrarea după cum merită.
David spune: „Cu cel curat eşti curat, cu cel îndărătnic Te porţi
după îndărătnicia lui." (2 Sam. 22.27).
Dumnezeu în Cuvîntul Său clasifică tot neamul omenesc ca fiind
ticălos: „.. .ca să fiţi fără prihană şi curaţi, copii ai lui Dumnezeu
fără vină în mijlocul unui neam ticălos." (Filip, 2.15).
în comparaţie cu aceasta, dreptatea este foarte preţuită în faţa
lui Dumnezeu: „Celui fără prihană îi răsare o lumină în întune-
ric." (Pslam 112.4).
Un suflet care se îndreaptă cu toată hotărîrea către Dumnezeu,
va găsi calea, adevărul şi puterea, se va despărţi de orice nele-
giuire şi se va închina Domnului cu o inimă curată. Dacă îţi
cercetezi viaţa ta de pînă acum în lumina Cuvîntului lui Dumne-
zeu, e cazul să te întrebi din ce categorie faci parte. Cale de
mijloc nu există. Dacă constaţi că aparţii celor stricaţi şi ticăloşi,
atunci roagă-te lui Dumnezeu pentru har, pentru o adevărată
întoarcere de pe calea pierzării. Tu vei simţi cum Dumnezeu te
duce pe calea spre Isus şi cum sufletul tău va găsi linişte şi odih-
nă în jertfa Lui.
Atunci şi tu vei călători prin această pustietate cu toţi cei nepri-
hăniţi către Canaan -ţara cea cerească a credincioşilor adevă-
raţi.
„Nu vă înşelaţi: „Dumnezeu nu Se lasă batjocorit." Ce seamănă
omul, aceea va şi secera. Cine seamănă în firea lui pămîntească,
va secerea din firea pămîntească putrezirea..."
295

6 OCTOMBRIE
Urmaţi dar pilda lui DUMNEZEU ca nişte copii prea
iubiţi şi trăiţi în dragoste, după cum şi HRISTOS ne-a
iubit, şi S-a dat pe Sine pentru noi ca un prinos şi ca o
jertfă de bun miros lui DUMNEZEU.	Efes. 5,1.2.
Ce vorbe măreţe! Ce desăvîrşită este lucrarea lui Hristos. Odi-
nioară eram foarte departe de Dumnezeu, iar acum sîntem aduşi
atît de aproape de El încît sîntem făcuţi copii ai Săi prea iubiţi.
„Voi fiţi desăvîrşiţi după cum şi Tatăl vostru cel ceresc este desă-
vîrşit." (Mat. 5.48). Dar CUM este posibil acest lucru? Harul lui
Dumnezeu a pregătit totul. Noi stăm în faţa lui Dumnezeu ca
copiii Săi prea iubiţi şi sîntem părtaşi ai naturii dumnezeieşti.
Starea normală a unui copil faţă de tatăl este aceea de a face
ceea ce face şi părintele său. Dacă umblăm cu Dumnezeu, um-
blăm în dragoste, căci El este dragostea. Această dragoste o
vedem arătată în Hristos. El a părăsit cerul, S-a lepădat pe Sine
însuşi pentru a Se jertfi în locul nostru, ca dar al lui Dumnezeu
şi ca jertfă de ardere de tot. De aceea apostolul Pavel spune:
„Trăiţi în dragoste după cum şi Hristos ne-a iubit." Dragostea
lui Hristos trebuie să fie activă în noi, ea trebuie să se arate prin
noi.
Dumnezeu pune mare preţ ca noi în viaţa de toate zilele să fim o
măturie vie în umblarea noastră practică. Domnul Isus este mo-
delul nostru desăvîrşit. întotdeauna El a făcut voia Tatălui. Tot
odată El a arătat o adîncă milă pentru fiii oamenilor. El a făcut
bine oricui şi în orice loc şi nu a bruscat pe nimeni. El era Lumi-
na care a venit în lume ca să lumineze pe orice om. Tot odată El
era îndurarea desăvîrşită. îndurarea şi dragostea către oameni
are izvorul în Fiul Omului. Deci avem în toate o pildă plină de
slavă în El, şi tot prin El avem puterea de a traduce în practică
lucrurile sfinte aşa cum a făcut şi Marele nostru Mîntuitor. Să
privim ţintă la El şi vom deveni asemenea Lui.
296

7 OCTOMBRIE
Căci nu mi-ar ajunge vremea, dacă aş vrea să vorbesc de
Ghedeon, de Barac, de Samson şi de Ieftaie.
Evr. 11,32.
înaintea morţii lui, Iosua a chemat poporul şi i-a spus să se deci-
dă cui vrea să-i slujească: lui Dumnezeu sau idolilor. Poporul a
răspuns: „Şi noi vom sluji Domnului, căci El este Dumnezeul
nostru." (Iosua 24.18). Dar după moartea lui Iosua şi a celor
care au văzut lucrurile lui Dumnezeu s-a născut altă generaţie,
„care nu cunoştea pe Domnul, nici ce făcuse El pentru Israel."
pud. 2.10). Unde au rămas însă învăţăturile părinţilor?
întotdeauna copiii lui Israel au făcut ce e rău în ochii lui Dum-
nezeu în aşa fel încît El a trebuit să se folosească de duşmanii lor
ca sistem de îndreptare. Sub jugul asupritorilor strigau către
Dumnezeu şi El îi salva. Patru asemenea situaţii sînt amintite în
Evrei 11 dar nu după cronologia lor care ar fi fost astfel: Barac,
Ghedeon, Iefta şi Samson. Prin aceasta vedem că Dumnezeu ia
seama la lucrările şi umblarea fiecărui credincios.
De aceea Ghedeon stă pe locul întîi. Deşi credinţa acestui om nu
ajunge la înălţimea celor amintiţi mai înainte în Evrei 11, harul
lui Dumnezeu nu uită nici pe cel mai slab credincios ci îl pune la
un loc de neuitat în Cuvîntul Său. Barac, cel de-al doilea este
dependent de Debora în ascultarea soliei lui Dumnezeu. Sam-
son care a fost un om de credinţă, arăta o puternică pornire
firească; pe cînd Iefta era un om cu o lucrare superficială ce 1-a
costat o jertfă mare.
Noi nu sîntem judecători în Israel, ci credincioşi şi dacă Dumne-
zeul nostru a scos la iveală viaţa acestor patru oameni, atunci El
este Acela care ne va aduce la judecată toate neajunsurile noas-
tre cu mult har. Ce mîngîiere pentru noi!
Dacă oamenii sînt gata să-şi dea viaţa pentru patria lor, cu atît
mai mult ar trebui să fie gata creştinii să-şi piardă viaţa pentru
Hristos şi pentru Evanghelie.
297

8 OCTOMBRIE
Dar DUMNEZEU îşi arată dragostea faţă de noi prin
faptul că, pe cînd eram noi încă păcătoşi, HRISTOS a
murit pentru noi.	Rom. 5,8.
„Fiindcă atît de mult a iubit Dumnezeu lumea, că a dat pe sin-
gurul Său Fiu, pentruca oricine crede în El să nu piară, ci să aibă
viaţa veşnică." (loan 3.16). Mai mult nu putea Dumnezeu. Isus
era Fiul desfătării Lui din veşnicii. El L-a dat la judecată şi la
moarte. „Pe Cel care n-a cunoscut nici un păcat, El l-a făcut
păcat pentru noi, ca noi să fim neprihănirea lui Dumnezeu în
El." (2 Cor. 5.21). Moartea, plata păcatului trebuia să vină. Ce
mişcător cînd citim în Romani 5.8: „Dar Dumnezeu îşi arată
dragostea faţă de noi prin faptul că Hristos a murit pentru noi,
pe cînd eram noi încă păcătoşi." Asemănător citim şi în Efeseni
2.4: „Dar Dumnezeu care este bogat în îndurare, pentru dragos-
tea cea mare cu care ne-a iubit, măcar că eram morţi în greşelile
noastre, ne-a adus la viaţă împreună cu Hristos." Ceea ce a fost
cu neputinţă pentru Lege a fost posibil pentru Dumnezeu. Fiul
lui Dumnezeu a murit pentru noi, pentru păcătoşi. După Roma-
ni 5.6. El a murit şi pentru cei fără putere. Tot în acest capitol
Dumnezeu ne lasă să ştim că sîntem împăcaţi prin Fiul Său care
a murit pentru noi; (vers. 10).
Ce stare tristă a fost aceea în care ne-am găsit odinioară. Eram
fără putere, nici odată nu ne puteam salva singuri, eram sub
povara mulţimii de păcate, departe de Dumnezeu, fără nădejde
în lumea aceasta şi pe deasupra mai eram şi duşmani care în
plină ură ne împotriveam Prea Iubitului Său. Pentru astfel de
oameni Dumnezeu a lăsat ca Fiul Său prea iubit să moară, şi Fiul
şi-a dat viaţa de bună voie ca să ne mîntuiască pe veci şi să ne
apropie de inima Tatălui.
Aceasta este o dragoste nemărginită. Oare să nu fim tot timpul
mulţumitori pentru această dragoste măreaţă?
298

9 OCTOMBRIE
Cum vom scăpa noi, dacă stăm nepăsători faţă de o mîn-
tuire aşa de mare?	Evr. 2,3.
Această întrebare e pusă de scriitorul acestei epistole după ce în
capitolul întîi ne-a prezentat măreaţa Persoană a Domnului
Isus; „Dumnezeul şi Mîntuitorul Isus Hristos." (Tit 2.13). El
este Acela care „a făcut curăţirea păcatelor şi a şezut la dreapta
măriri în locurile prea înalte." (Evrei 1.3).
Pe bună dreptate putem întreba: „Cine va scăpa dacă stă nepă-
sător sau chiar se împotriveşte dragostei Lui?"
Dumnezeu a făcut prin dăruirea Fiului Său o lucrare atît de
mare care poate să ne mîntuiască, deoarece noi toţi am fost mari
păcătoşi faţă de Dumnezeu. „Domnul a văzut că răutatea omu-
lui era mare pe pămînt şi că toate întocmirile gmdurilor din ini-
ma lui erau îndreptate în fiecare zi numai spre rău." (Gen. 6.5).
Noi nu eram numai nişte păcătoşi ci şi duşmanii lui Dumnezeu,
copiii mîniei şi a neascultării. Datoria oamenilor era de neplătit
şi starea lor dezastruoasă. Dar, „unde s-a înmulţit păcatul, acolo
harul s-a înmulţit şi mai mult." (Rom. 5.20). Oricine primeşte
Vestea Bună de la dragostea lui Dumnezeu care s-a făcut cunos-
cut prin Domnul Isus, capătă prin credinţă iertarea păcatelor şi
Duhul Sfînt va efectua în inimă marea lucrare de transformare şi
de bucurie deplină. (Faptele Ap. 8.8).
Tot ce face Dumnezeu este dumnezeiesc, mare şi desăvîrşit:
Dumnezeul şi Mîntuitorul nostru a săvîrşit o mare mîntuire şi
statorniceşte în fiecare om, care primeşte această mîntuire, o
mare bucurie.
Să nu fie printre cititorii mei nici unul care să neglijeze această
mare mîntuire. Ce rămîne pentru cei care neglijează această
mîntuire? Nimic altceva decît o aspră judecată a lui Dumnezeu
cum o găsim scrisă în Apocalipsa 6.17: „Cine poate sta în picioa-
re în ziua cea mare a mîniei Lui?" Această zi o poţi ocoli dacă
primeşti pe Domnul Isus prin credinţă şi pocăinţă adevărată.
299

10 OCTOMBRIE
Fiecare să rămînă în chemarea pe care o avea cînd a fost
chemat. Ai fost chemat cînd erai rob? Să nu te nelinişteşti
de lucru acesta.	1. Cor. 7,20-21.
îndeosebi tinerii creştini, care nu s-au pocăit de mult timp, cred
uneori că trebuie să schimbe locul de muncă sau profesia, ca să
aibă timp mai mult să mărturisească pe Domnul. In majoritatea
cazurilor putem spune acestor tineri credincioşi: rămîi liniştit
acolo unde ai fost chemat, căci acolo ai un cîmp mare de acţiune
de a mărturisi şi a slăvi pe Domnul. Dacă inima ta este plină de
Hristos, de harul Său şi de dragostea cu care te-a mîntuit, atunci
nu trebuie să te îngrijeşti de ocazii şi nici nu trebuie să le cauţi,
trebuie numai să le foloseşti pe toate de a mărturisi ce a făcut
Domnul pentru tine. Dragostea lui Hristos te va mîna la toţi cu
care vii în contact ca să le vorbeşti despre Mîntuitorul tău.
Dacă eşti sincer cu tine însuţi vei spune şi tu cum spun eu şi mulţi
alţii, că de multe ori nu folosim toate ocazile pe care ni le dă
Domnul. Să ne cercetăm pe noi înşine, dacă nu schimbarea cîm-
pului de activitate vrem să o facem cu ghidul să fim văzuţi de
alţii! Chiar ghidul de a merge pentru Domnul în misiune, poate
să izvorască din dorinţa de a ieşi mai la suprafaţă şi de a fi mai
popularizaţi!
Numai acolo unde Domnul Isus ne arată locul nostru şi numai în
puterea care ne-o dă El putem aduce roade veşnice. Acolo să
rămînem pînă cînd Domnul ne arată un alt loc de activitate. Este
foarte important să rămînem în locul unde ne-a pus Dumnezeu
şi acolo să fim credincioşi mărturiei noastre. Atunci vor curge
binecuvîntări din noi pentru toţi care ne înconjoară.   '
s
Cuvîntul Meu nu se va întoarce fără rod." - Isaia 55.11
„Eu îţi vin în ajutor." - Isaia 41.10.
„Domnul este ajutorul meu, nu mă voi teme: ce mi-ar putea face
omul?" (Evrei 13.6).
300

11 OCTOMBRIE
Mijlocul să vă fie încins, şi făcliile aprinse şi, să fiţi ca nişte
oameni, care aşteptă pe stăpînul lor.        Luc. 12,35.36.
Fiecare om care este salvat prin sîngele Domnului Isus şi prin
Duhul Sfînt a primit naşterea din nou, posedă o nădejde minu-
nată: Isus va veni iarăşi! în Vechiul Testament era ieşirea popo-
rului Israel care stătea sub sîngele ocrotitor al Mielului Pascal.
Gata de plecare, aşteptau pentru a porni la drum. Toată lucra-
rea dinainte era întreruptă, totul era pregătit pentru a porni la
drum. Dumnezeu le-a făgăduit o ţară măreaţă în care curge lap-
te şi miere.
Desigur că îmbărbătează mult viitorul luminos pe cei care sînt
pe calea cerească. Ziua venirii Domnului este foarte aproape,
noi nu putem să-1 aşteptăm numai zilnic, El poate să vină din
clipă în clipă, de aceea să fim pregătiţi tot timpul pentru venirea
Lui. Dacă această nădejde este vie în inimile noastre, atunci
sîntem atenţi să îndepărtăm tot ce poate să ne abată de la pre-
gătirea noastră. Noi vom veghea asupra a tot ce ar putea face să
slăbească puterea noastră duhovnicească.
Duşmanul sufletelor, caută să tulbure această nădejde. El nu
precupeţeşte nici un efort ca să ne abată prin lucrurile exterioa-
re, mai ales prin prosperitatea zilelor noastre, de la Domnul Isus
Hristos. Prin lucrări interne de asemena Satana caută să ne aba-
tă. Acestea pot fi: necitirea zilnică a Cuvîntului lui Dumnezeu,
răcire lentă faţă de lucrurile sfinte, găsirea de greşeli la alţii,
inactivitate creştină personală, în familie şi adunare, şi multe
alte forme care le ştim destul de bine fiecare din noi.
Să fim slujitori care aşteaptă pe Domnul, cu toată inima, ca să
fim plăcuţi Lui.
Creştinii n-au nimic pe pămînt; viaţa lor fiind ceresască nu poate
fi hrănită decît tot cu lucruri cereşti.
în Isus Hristos ei au TOTUL deplin şi nu au nevoie de lucrurile
firii pămînteşti.
301

12 OCTOMBRIE
Dar El fiindcă rămîne în veac, are o preoţie, care nu poa-
te trece de la unul la altul. De aceea şi poate să mîntuiască
în chip desăvîrşit pe cei ce se apropie de DUMNEZEU
prin El, pentrucă trăieşte pururea ca să mijlocească pen-
tru ei.	Evr. 7,24-25.
Pentru noi credincioşii există un singur Mare Preot, nu mai
mulţi. Aşa cum este El, Apostolul mărturisirii noastre tot aşa
este unicul Mare Preot. Peste El moartea nu are putere. Preoţia
Lui este de neclintit, veşnică. Cine oare ar putea trece în locul
Lui, cine poate să-L înlocuiască? Domnul Isus este unicul care
prin dragostea şi ascultarea Lui pînă la moarte a proslăvit pe
Dumnezeu şi ne-a mîntuit pe noi, şi după ce „a iniţiat o răscum-
părare veşnică" „a intrat în cer ca să se înfăţişeze acum pentru
noi înaintea lui Dumnezeu."
Acolo trăieşte pentru noi. Putem noi oare să ne pierdem pe
drumul acesta plin de nevoi şi griji? NU, niciodată, căci El este
Acela care ne va purta de grijă pînă la sfîrşit. Chiar dacă noi
sîntem slabi şi fără putere, El este liber şi puternic, El se consu-
mă pentru noi. Aşa cum El are milă de slăbiciunile noastre tot
aşa El poate să ne mîntuiască în chip desăvîrşit. Dragostea şi
adevărul dumnezeiesc ne dau siguranţa veşnică. Ele lucrează
împreună şi concomitent, pentru a duce pe fiecare copil al lui
Dumnezeu peste cursele şi încercările celui rău, şi de a-i duce
acasă spre slava lui Dumnezeu şi Tatăl nostru. „Căci dacă atunci
cînd eram vrăjmaşi, am fost împăcaţi cu Dumnezeu, prin moar-
tea Fiului Său, cu mult mai mult acum cînd sîntem împăcaţi cu
El, vom fi mîntuiţi prin viaţa Lui. (Romani 5.10). A Lui să fie
slava şi mărirea pentru aceste realităţi dumnezeieşti de care ne-a
făcut parte!
Marele nostru Dumnezeu şi Tată a zis: „Nicidecum n-am să te
las, cu niciun chip nu te voi părăsi." (Evrei 13.5).
302

13 OCTOMBRIE
Păziţi-vă de cărturari, cărora le place să se plimbe în haine
lungi, şi să le facă lumea plecăciuni prin pieţe; ei umblă
după locurile dintîi în sinagogi, şi după locurile dintîi la
ospeţe.	Luc. 20,26.
După ce Domnul Isus a avut o întrevedere cu cărturarii, s-a
apropiat de ucenici şi i-a avertizat asupra stării lor morale. Deşi
cărturarii aveau un mare renume, nu au putut să-L prindă cu
vorba pe Domnul Hristos. Dar El i-a făcut să tacă prin întrebă-
rile puse, mai ales cînd i-a întrebat dacă Hristos este fiul lui
David, cum de David îl numeşte Domn. David nu 1-a văzut pe
Domnul dar L-a recunoscut, pe cînd ei îl vedeau şi totuşi nu
L-au primit. în capitolul 14, Domnul Hristos i-a învăţat adevărul
că cine se înalţă va fi smerit iar cine se smereşte va fi înălţat.
Ce mult S-a coborît Domnul Isus încît s-a putut spune despre
El:
„Şezi la dreapta Mea pînă voi pune pe vrăjmaşii Tăi sub picioa-
rele Tale."
în schimb la farisei şi la cărturari era un ţel cu totul diferit. Ei
însuşi se înălţau şi aşteptau plecăciuni de la oameni. De aceea
Domnul le-a promis grele şi aspre judecăţi. Tendinţa de ridicare
stă în strinsă legătură cu natura omenească şi de aceia nu era
numai pentru ucenici o primejdie ci şi pentru noi. Şi pentru noi e
valabilă avertizarea: „Păziţi-vă."
în ucenici regăsim chipul nostru. De exemplu cînd mergeau dru-
mul spre Ierusalim, iar Domnul mergea să sufere şi să moară, ei
se certau pentru primul loc. Mama fiilor lui Zebedei cerea de la
Domnul ca fiii ei să şadă unul la dreapta şi altul la stînga Lui.
Oare nu se arată aici tocmai ceea ce este în inima noastră? Une-
ori cerem ceva şi cerem pentru satisfacerea poftelor noastre, ale
firii pămînteşti. De aceea să lăsăm Duhul Sfint să ne călăuzească
ce să cerem. Domnul să ne ferească de a cere ceva care nu este
pentru proslăvirea Sa.
303

14 OCTOMBRIE
în toate rugăciunile mele mă rog pentru voi toţi, cu bucu-
rie pentru partea pe care o luaţi la Evanghelie, din cea
dintîi zi pînă acum.	Fii. 1,4.5.
Apostolul Pavel putea confirma că din prima zi a activităţii lui la
Filipi pînă cînd a scris epistola către ei, filistenii au fost alături de
•el în răspîndirea Evangheliei. Lucrarea a început-o apostolul
Pavel. (Vezi Faptele Ap. 16.13-40). Această lucrare a început în
chip tainic afară din oraş unde cîteva femei se adunau pentru
rugăciune şi.unde Domnul a deschis inima Lidiei în aşa fel ca să
creadă cele spuse de Pavel şi Sila. Din cauza credinţei aceştia au
ajuns în închisoare dar Dumnezeu a lucrat cu putere asupra tem-
nicerului încît prin harul Său a venit şi el la credinţă. Aceasta a
fost prima zi de mărturie în Filipi.
„Pînă acum" de care vorbeşte apostolul în epistola lui, era iarăşi
un timp în care a stat în temniţă dar de data aceasta la Roma.
Deşi se găsea în împrejurări foarte grele totuşi apostolul vorbeş-
te în epistola către Filipeni despre bucurie mai mult ca oricînd.
în deosebi se bucura că filipenii lucrau neobosit pentru propăşi-
rea Evangheliei. După ce au auzit Evanghelia nu s-au mulţumit
numai să savureze fericirea mîntuirii ci au lucrat alături de Pavel
pentru propăşirea Evangheliei, „în apărarea şi întărirea Evan-
gheliei voi sînteţi toţi părtaşi aceluiaşi har." (cap. 1 v.7). Ei au
suferit pentru propăşirea lucrării (cap. 1 v.29) se rugau pentru
apostol şi au luat parte la nevoile lui (4.15). Ce exemplu minu-
nat sînt pentru noi aceşti filipeni, noi care obosim aşa de uşor în
lucrarea Domnului!
Orice slujbă neadevărată urmăreşte să lege sufletele de slujitor,
în felul acesta este ridicat şi slăvit slujitorul iar Dumnezeu dat la
o parte sufletul rămînînd fără o temelie dumnezeiască pe care să
se poată odihni.
Orice slujbă adevărată urmăreşte dimpotrivă să lege sufletele
numai de Dumnezeu.
304

15 OCTOMBRIE
în adunarea cea mare, Tu vei fi pricina laudelor mele;
şi-mi voi împlini juruinţele în faţa celor ce se tem de Tine.
Ps. 22,25.
Vorbele de mai sus sînt cuvintele unei prorocii. Noi putem să le
socotim că sînt adresate Dumnezeului şi Tatălui Domnului nos-
tru Isus după moartea ş învierea Sa. Noi nu putem cumpăni şi
pricepe ce mare şi adînc a fost necazul şi suferinţele Lui cînd a
fost răstignit pe cruce, cînd toată povara păcatului a fost arun-
cată de Dumnezeu asupra Lui ca s-o ducă şi s-o ispăşească. El a
adus jertfa de ispăşire şi a îndepărtat tot ce ne despărţea de
Dumnezeu.
„în adunarea cea mare" a celor pe care i-a salvat prin sîngele
Său din lanţurile satanei şi i-a spălat de păcatele lor, se intonea-
ză acum o cîntare nouă, o cîntare de laudă pentru Dumnezeul
nostru. Şi ce har minuat că noi avem posibilitatea de a cînta în
acest mare cor. Ca mîntuiţi avem dreptul să cîntăm măreţul şi
nemărginitul har a lui Dumnezeu.
Cine cîntă cu Hristos? Toţi care sînt spălaţi în sîngele Lui, şi care
au fost salvaţi de judecata cea mare şi au intrat în lumina şi
bucuria deplină a mîntuirii.
în Eveseni 1.3-4 ni se arată caracterul acestei cîntări de laudă,
pe care putem s-o intonăm încă de acum. în curînd o vom intona
în desăvîrşire în salva Lui.
Tema laudei este „Dumnezeul şi Tatăl, Domnului nostru Isus
Hristos" care acum este şi Tatăl nostru. Lui i se cuvine lauda şi
mulţumirea în vecii vecilor. Şi în zilele noastre Domnul Hristos
intonează cântarea de laudă dar NUMAI acolo unde creştinii
sînt adunaţi pentru Numele Său, căci numai acolo El este în
mijlocul lor. (Mat. 18.20).
Singura noastră ţintă este să înălţăm Numele lui ISUS, deoarece
credem că tocmai în casa Sa, El a fost lipsit de cinstea care i se
cuvine. El a fost detronat şi în locul Lui a fost pusă autoritatea
omenească. „Nu de la oameni, nici printr-un om, ci prin ISUS
HRISTOS şi prin Dumnezeu Tatăl".. .(Gal. 1.1). Iată miezul
învăţăturii noastre.
305

16 OCTOMBRIE
Da, frate, fă-mi binele acesta în DOMNUL, şi înviorează-
mi inima în HRISTOS!	Fii. 20.
Foarte important că acest mare apostol cerea de la fratele său în
Domnul, să-i facă acest bine. Dacă acest gînd ne călăuzeşte,
atunci vom avea şi noi dorinţe de a fi de folos pentru fraţii şi
• surorile noastre şi să le înviorăm inima în Hristos. Ce despărţitor
acţionează acest lucru în activitatea noastră multilaterală şi per-
sonală; ceea ce nu-i după voia Domnului trebuie să rămînă la o
parte. Cine este înviorat în Hristos nu mai caută împlinirea do-
rinţelor sale din partea lumii ci numai de către Dumnezeu. Un
astfel de creştin va pune deoparte tot ce nu-i demn şi potrivit cu
promisiunile lui Hristos.
Există oare ceva în această lume rea şi decăzută care ne-ar putea"
fi de folos pe calea credinţei? „Căci tot ce este în lume: pofta firii
pămînteşti, pofta ochilor şi lăudăroşia vieţii NU este de la Tatăl,
ci din lume." Poate oare să existe opărtăşie între Domnul slavei
şi cinematograf, teatru sau televizor? Cine găseşte bune aceste
legături este plin de duhul lumii care a răstignit pe Domnul Isus
Hristos pe curce. Asemenea om nu este de folos pentru fraţi şi
surori creştine, ci este o MARE PAGUBĂ.
Ce puţin ne gîndim la faptul că Domnul ne-a dat o părtăşie de a
fi de folos şi de ajutor. Umblarea noastră să fie în aşa fel încît „în
inimă să se nască o laudă pentru Dumnezeu" (Filip. 4.8). Cîteo-
dată comportarea noastră lasă de dorit, şi de aceea fraţii noştri
au mult de oftat. Ce mare răspundere avem dacă fratele pentru
care a murit Hristos în loc să fie întărit în credinţă şi înviorat este
întristat!
Cum ar putea Duhul Sfînt să cîrmuiască, să cureţe, să prefacă,
să umple şi să întrebuinţeze o viaţă, înainte ce ea să-I fie predată
în totul? Ce poate face olarul cu un lut care nu este mlădios?
Cum ar putea Dumnezeu să făţuiască o fiinţă care plînge şi geme
pentru orice idol care i se ia?
306

17 OCTOMBRIE
Căci aţi fost cumpăraţi cu un preţ. Proslăviţi dar pe
DUMNEZEU în trupul şi duhul vostru.     1. Cor. 6,20.
Odinioară eram sclavi, după această sclavie ar fi urmat moartea
veşnică. (Rom. 6.16-17). Potrivit cu voia lui Dumnezeu însă noi
am fost scăpaţi din această sclavagie. Noi înşine nu puteam să ne
salvăm. „Ce ar da un om în schimb pentru sufletul său?" Era vai
de noi dacă nu ne-ar fi dat Dumnezeu un mijloc. Dar nu numai
din cauza noastră a lucrat Dumnezeu în milă şi har ci El însuşi a
vrut să ne aibă pentru slavă în mărirea Sa. Preţul de răscumpă-
rare pentru mîntuirea noastră era mult prea mare în comparaţie
cu valoarea noastră Oh, cîtă mulţumire avem să aducem Dom-
nului Isus Hristos, toată lauda şi adorarea deoarece El însuşi S-a
dat ca preţ de răscumpărare. Cu însuşi sîngele Lui ne-a răscum-
părat pentru Dumnezeu. Acum SINTEM copii ai Lui Dumne-
zeu, făcuţi desăvârşiţi pentru sfinta Sa prezenţă. Oare să nu fim
mulţumitori? Ajunge oare dacă îi aducem numai mulţumiri prin
vorbe? Nu are oare Dumnezeu însuşi dreptul asupra vieţii
noastre?
în Romani 12.1 sîntem îndemnaţi să dăm trupurile noastre „ca o
jertfă vie, sfîntă, plăcută lui Dumnezeu" iar în textul de la înce-
put vedem că în acelaşi capitol ni se aminteşte: „Nu ştiţi că tru-
pul vostru este Templul Duhului Sfînt. *. .că voi nu mai sînteţi ai
voştri?" De aceea nu mai avem nici un drept ca să trăim pentru
noi înşine (2 Cor. 5.15) ci mai mult să ne predăm lui Dumnezeu
ca El să se poată folosi de noi pentru slava Sa.
Lumea, deşi e puţin îndulcită prin cultură şi moravuri şi spoită
pe deasupra cu mărturisirea creştină, are în suflet tot aceeaşi ură
adîncă împotriva Persoanei şi stăpînirii Domnului Isus Hristos
ca şi atunci cînd a fost răstignit. Lumea a atîrnat de religia ei
Numele cel Sfînt, dar sub haina ei religioasă are o inimă plină de
ură faţă de Dumnezeu şi faţă de Fiul Său Prea Iubit.
307

18 OCTOMBRIE
Pe DUMNEZEU se întemeiază ajutorul şi slava mea.
Ps. 62,7.
Dumnezeu doreşte să ducă inima creştină pînă acolo încît să nu
găsească bucurie numai în lucrarea Sa, ci în El ÎNSUŞI, în Nu-
mele şi Persoana Sa. în această lucrare există o desăvârşire veş-
nică şi o fericire fără margini pentru sufletul născut din nou.
Dacă inima găseşte în Dumnezeu adăpostul dacă se ascunde în
„Turnul puternic" care reprezintă Numele Său, dacă găseşte în
El pacea deplină atunci se găseşte în afara oricărei împrejmuiri
create de mîna omului. Dacă inima se poate depărta de tot ce-i
pămîntesc şi de tot ce poate de lumea mai frumos, dacă se poate
depărta de tot ce-i omenesc atunci Domnul Isus este valoarea şi
comoara sa. O inimă care îl cunoaşte pe Dumnezeu din expe-
rienţă nu numai că spune în legătură cu lumea aceasta: „Totul
este deşertăciune" ci poate să-şi ridice ochii spre Dumnezeu şi să
strige: „Toate izvoarele mele sînt în Tine." (Psalm 87.7). Cît de
mult este slăvit Dumnezeu printr-o asemenea stare!
Oare nu ne-a dat El cele mai măreţe proorocii atît pentru calea
noastră, cît şi pentru necesităţile noastre aici şi pentru veşnicie?
Dragostea Lui, milostenia Lui, împărtăşirea durerilor Lui, nu ne
lasă niciodată. Noi totdeauna putem fi siguri de El. Este de
mare preţ dacă promisiunile lui Dumnezeu şi milostenia Lui
umple sufletul nostru de fericire, dar oare nu este mai de preţ că
El însuşi este salvarea, cetatea, stînca şi mîntuirea noastră?
Noi nu putem spune numai: „Dumnezeu este adăpostul meu, ci
Dumnezeu este adăpostul nostru." Toate binecuvîntările sînt
strîns legate de Persoana Sa. „Dumnezeu este partea mea de
moştenire şi paharul meu.. .Am necurmat pe Domnul înaintea
ochilor mei, cînd este El la dreapta mea nu mă clatin. (Ps.
16.5,8).
Dumnezeu numără perii capului nostru şi se îngrijeşte cu o bu-
năvoinţă nemărginită de TOT ce ne priveşte. El ia asupra Sa
toate nevoile şi toate grijile noastre. Vrem să i le încredinţăm
Lui?
308

19 OCTOMBRIE
Au chemat dar pe Rebeca, şi i-au zis: Vrei să te duci cu
omul acesta? Da vreau!	Gen. 24,58.
Rebeca, fica lui Betuel a fost pusă în faţa unei alegeri. Sluga lui
Abraham i-a descris persoana lui Isaac, unicul fiu prea iubit al
lui. Acum avea să se decidă. „Vrei să te duci cu omul acesta? au
întrebat-o pe Rebeca. Aceasta a fost o clipă de mare preţ pentru
ea. Două căi erau în faţa ei: fie că rămînea mai departe în casa
unde crescuse, ori dintr-o dată să lase totul, părinţi, surori, casa
părintească, liniştea şi pe deasupra tuturor să facă o călătorie
grea. Avea însă în viitor să fie soţia fiului binecuvîntărilor şi
moştenitorul lui Abraham. Rebeca le-a răspuns cu toată inima:
„Da vreau." Inima ei era deci să părăsească tot ce îi era mai
scump şi să urmeze pe omul acela care avea s-o ducă la Isaac. In
faţa lor era o călătorie lungă şi grea prin pustie dar ţelul spre
care mergeau era măreţ.
Stimate cititor,
Cum răspunzi tu la dragostea Domnului Isus Hristos? Vrei să te
decizi pentru El sau pentru această lume care în curînd va trece?
Alegi prezentul sau viitorul, iadul sau fericirea veşnică? DECI-
DE-TE AZI!
Decide-te pentru Hristos, moştenitorul tuturor lucrurilor, căci,
cu El ai de primit imense şi nepreţuite lucruri. Prin El ai viaţa
veşnică, haina albă a neprihănirii şi atîtea bunuri care nu termini
să le enumeri; într-un cuvînt în Domnul Isus Hristos găseşti
TOTUL DEPLIN. (Col. 2.10).
Viaţa e aşa de nesigură. Zilnic mor pe pămînt peste 210.000 de
persoane. La fiecare tic-tac al ceasornicului pleacă mai bine de
două suflete în veşnicie. Ai tu siguranţa că nu vei fi următorul?
Te bizui pe faptul că eşti sănătos? Te bizui pe faptul că ai studii?
în veşnicie pleacă şi oameni sănătoşi, şi tineri, şi cu studii şi fără
studii. Dacă nu crezi verifică acest lucru în cel mai apropiat cimi-
tir, în Numele Domnului Isus Hristos, te rog împacă-te cu Dum-
nezeu pînă nu va fi prea tîrziu.
309

20 OCTOMBRIE
Omul la care am muncit azi, a zis ea se numeşte Boaz.
Rut 2,19.
Rut a părăsit ţara Moabului şi a urmat pe soacra ei pînă la Bet-
leem. Ea a fost pe ogorul lui Boaz care îi arăta mult har. Deşi
era o străină i-a vorbit foarte frumos şi milostiv. Hrană, astîm-
părarea setei, mîngîiere, un loc la masa Lui, acestea toate le-a
primit din partea lui. Cînd s-a lăsat seara s-a întors la soacră-sa şi
i-a arătat ceea ce a putut culege două mîini harnice într-o zi. Ea
i-a povestit, de Boaz pe al cărui ogor a muncit şi care i-a făcut
mult bine. Harul şi milostenia lui a făcut plăcut şi foarte de preţ
numele lui în inima ei.
La fel este şi Numele lui Isus pentru fiecare credincios. Este
Numele Fiului lui Dumnezeu care 1-a preluat cînd a intrat în
această lume în supunere şi sărăcie. Sub acest Nume de mare
preţ a mers prin această lume, binecuvîntînd şi fiind pe deplin
supus lui Dumnezeu pînă la moarte de cruce. Este Numele Ace-
luia care a fost înviat, a fost primit în cer şi de acolo va veni în
curînd. întrucît aşteptăm venirea Sa, avem aici marele privilegiu
să ne adunăm pentru Numele Său şi în Numele Său putem să ne
închinăm în faţa lui Dumnezeu ca în faţa unui Tată. La fel avem
posibilitatea de a vesti Numele lui Isus celor care sînt departe de
Dumnezeu în lumea aceasta.
E foarte măreţ Numele lui Isus pentru inima celor mîntuiţi. Este
Numele care îl avea în supunere aici pe pămînt şi pe care îl va
purta în slavă în vecii vecilor, în faţa căruia orice genunche se va
închina şi fiecare limbă va mărturisi spre slava lui Dumnezeu
Tatăl, că Isus este Domnul.
Dumnezeul nostru este un Dumnezeu de dragoste duioasă, cal-
dă, neschimbătoare şi nemărginită. Şi pentrucă este un Dumne-
zeu de dragoste nemărginită, este vrednic de o ÎNCREDERE
nemărginită. Să-i dăm încrederea şi supunerea desăvîrşită pe
care o cere credinţa în El!
310

21 OCTOMBRIE
Să vă prefaceţi, prin înnoirea minţii voastre, ca să puteţi
deosebi bine voia lui DUMNEZEU; cea bună plăcută şi
desăvîrşită.	Rom. 12,2.
Chiar şi copiii lui Dumnezeu sînt uneori furaţi de gînduri rele în
lucrarea lor, gîndindu-se la interesele şi foloasele personale.
„Eul" este adesea scopul tendinţelor, năzuinţelor şi a ostenelii
noastre. Pînă la sfîrşit totul este egoism- Dumnezeu vrea să ne
salveze. De aceea dorinţa Lui este să privim şi să respirăm aerul
curat şi ceresc al noii creaţii.
Adesea se găsesc şi oameni nepocăiţi care sînt amabili şi iubi-
tori. Mulţi sînt fără pretenţii, ospitalieri, bine voitori şi plini de
abnegaţie. Şi totuşi este imposibil ca „omul natural" să fie călău-
zit prin Duhul lui Dumnezeu şi aşezat pe temelia creştină cu
aceste caracteristici în slujba lui Dumnezeu. Ceea ce nu putem
nega e faptul că uneori putem învăţa de la aceşti oameni.
Noi ca oameni cereşti şi duhovniceşti trebuie să mărturism cu
adîncă durere că adesea sîntem înclinaţi să ne căutăm interesele,
comoditatea şi foloasele noastre. Ar trebui să nu fie aşa. Dacă
tot timpul am avea în faţa noastră pe Domnul Isus şi în simpli-
tate şi supunere ne-am măsura cu dimensiunile Lui nemărginite,
atunci El va fi pas cu pas descoperit în viaţa noastră. Atunci am
cerceta care este voia lui Dumnezeu cea BUNĂ, PLĂCUTĂ şi
DESĂVÎRŞITĂ. Pentru aceasta e necesar să ne ocupăm tot mai
mult cu Marele nostru Model şi să citim mai mult Cuvîntul
Său.
Aceasta este taina adevărată şi practica creştină. îndemnuri le-
galiste şi rîvna firii pămînteşti nu formează niciodată un caracter
asemenea lui Hristos. Numai dacă lăsăm să lucreze în noi Duhul
Sfînt putem umbla pe urmele Lui; dacă ne preocupăm cu slava
Sa, atunci vom fi schimbaţi din chipul acesta în chipul Său. (2
Cor. 3.18). în felul acesta va fi slăvit Domnul nostru iubit şi
lăudat Tatăl nostru ceresc.
311

22 OCTOMBRIE
.. .Fiincă astfel de închinători doreşte şi Tatăl!
loan 4,23.
Este harul care caută; şi adorarea Tatălui se face în duh şi ade-
văr din partea copiilor lui Dumnezeu. Creaţia laudă pe Dumne-
zeu, dar fără judecată. în Israel era o adorare exterioară cu mai
multă sau mai puţină judecată, dar aceasta nu s-a făcut în duh şi
adevăr.
Azi această adorare se face din partea credincioşilor în duh şi
adevăr, dar şi aici trebuie să ne gîndim că adorarea fiecăruia în
parte este atît de binecuvîntată şi de importantă, dar totuş nu e
ceea ce caută Dumnezeu. Adorarea pe care o caută Tatăl poate
fi găsită numai în familia lui Dumnezeu, în unitatea ei aici unde
creştinii sînt uniţi de acelaşi Duh fiind adăugaţi la singurul Trup.
Desigur trebuie ca fiecare mădular să aibe Duhul adorării; dacă
acest duh nu este în fiecare este dezarmonie în adunare. Dar
numai în unitatea credincioşilor şi în deplina lor mulţumire se
poate găsi adorarea care o caută Tatăl. Aici se găseşte binecu-
vîntarea deplină căci însuşi Domnul este prezent, aşa cum stă
scris: „Te voi lăuda în mijlocul Adunării."
Locul adorării aici pe pămînt se poate găsi numai în afara orică-
rei tabere religioase şi noi trebuie să ieşim afară din ele pentru a
ne putea bucura de prezenţa Domnului în mijlocul nostru şi de
a-i aduce adorarea care i se cuvine Lui însuşi. Domnul Isus este
în afara oricărei tabere; acolo a suferit El ocara. Este un loc de
ocară, şi pe cei care se adună în acest loc, Duhul Sfînt îi îmbăr-
bătează cu cuvintele: „Să aducem totdeauna lui Dumnezeu o
jertfă de laudă, adică rodul buzelor care mărturisesc Numele
Lui." Adorarea nu va lua sfîrşit niciodată şi aceasta e măreţia ei.
Ea începe aici pe pămînt şi se continuă în veşnicie. Cea mai
înaltă ocazie de-a adora pe Tatăl este la Masa Domnului în pri-
ma zi a săptămînii în comnuiune cu toţi copiii lui Dumnezeu.
312

23 OCTOMBRIE
Cînd vei intra în ţara pe care ţi-o dă de moştenire DOM-
NUL, DUMNEZEUL tău, cînd o vei stăpîni şi te vei aşe-
za în ea...	Deut. 26,1.
în cartea lui Iosua vedem cum Israel intră în ţara făgăduinţei,
dar nu în întreaga ţară, deoarece nu a nimicit pe toţi duşmanii
lor după porunca lui Dumnezeu. Urmarea a fost că nu au locuit
liniştiţi în ţară. Aşa cum Israelul a lucrat în credinţă şi trebuia să
ia în primire toată ţara la fel şi noi să ne simţim obligaţi să luăm
în primire binecuvîntările noastre cereşti, care sînt ale noas-
tre.
Acolo unde sîntem binecuvîntaţi în locurile cereşti, acolo să ne
simţim şi noi bine şi să ne odihnim în credinţă. Noi trăim ca
Israel de partea cealaltă a Iordanului.
Versetul nostru face mai multe avertizări. Mai întîi: „Cînd vei
intra în ţară." Cînd cineva se opreşte la mîntuire şi nu are cuno-
ştinţă de ţara cerească, înseamnă că nu are cunoştinţă despre
chemarea cerească. Este de mare folos ca fiecare personal să
posede ceea ce Domnul a promis. Eu pot să mă bucur de o
grădină cu fructe frumoase, dar bucuria nu-i desăvîrşită dacă nu
le posed personal şi dacă nu pot să le mănînc. Mai frumos este
dacă locuiesc în grădină. Acolo unde locuiesc, acolo mă şi
opresc şi mă odihnesc mai mult. De-ar fi la fel şi cu binecuvîn-
tările noastre cereşti; să locuim prin credinţă în ele, să umblăm
în ele, şi tot timpul să fim preocupaţi cu Domnul nostru înălţat şi
proslăvit.
Atenţie la înlănţuirea avertizărilor: intrarea pentru a ocupa şi
apoi a locui. Aceasta e calea lui Dumnezeu pentru a savura
moştenirea noastră.
Lepădarea de SINE înseamnă o supunere, o predare atît de
completă lui Hristos ca Domn, încît eul să nu mai aibă de acum
înainte nici un fel de drept sau revendicare asupra mea şi nici un
fel de autoritate. Aceasta însemnă că EUL trebuie să abdice cu
desăvîrşire de la tronul său din inima şi viaţa mea pentru totdea-
una.
313

24 OCTOMBRIE
Nu ştiţi că ceice aleargă în locul de alergare, toţi aleargă,
dar numai unul capătă premiul? Alergaţi dar în aşa fel ca
să căpătaţi premiul!	1. Cor. 9,24.
Se spune că contele Peter von Burgos a fost odată aşa de obosit
că a dat ordin să nu fie sculat orice s-ar întîmpla. Chiar în timpul
cînd dormea a murit regele Alfons von Aragonien. Oştirile au
trimis soli la conte ca să-i ofere coroana. Slujitorii lui ascultători
ordinului primit s-au opus să-1 scoale şi astfel au plecat solii mai
departe ca să ofere coroana altuia. Din cauza somnului contele
Peter nu a putut deveni rege al Aragoniei.
Pe noi ne aşteaptă o cunună care nu se veştejeşte. Apostolul
Pavel s-a purtat aspru cu trupul său şi-1 ţinea în stăpînire. El
ţinea firea şi cerinţele ei în moarte şi avea numai un ţel: de a
ajunge la Hristos în slava Sa şi aici de a-i sluji. De aceea a căutat
cu orice preţ să ţină în frîu firea pămîntească şi orice înălţare
omenească ca o frînare a lui pe calea lui Hristos faţă de slava
cerească care îl aştepta.
Mulţi copii ai părinţilor credincioşi sau neamuri ale credincioşi-
lor seamănă cu acest conte de Burgos. Ei cunosc bine calea mîn-
tuirii. Ştiu şi faptul că sînt păcătoşi îndatoraţi faţă de Dumnezeu.
Dar pînă acum nu au luat-o în serios de a întoarce spatele poftei
firii pămînteşti şi a lumii. Ei se găsesc în somnul adînc al păca-
tului, ei sînt încurcaţi prin viclenia Satanei în ce priveşte venirea
Domnului Isus care însemnă sfîrşitul timpului de har.
Dumnezeu îi avertizează pe toţi: „Deşteaptă-te tu, care dormi,
scoală-te din morţi şi Hristos te va lumina."
-Efensi 5.14-
Satana nu va lăsa să-i scape nici o ocazie pentru a arunca cu
noroi în ochii noştri ca să nu vedem voia lui Dumnezeu pentru
noi. Să nu ne lăsăm amăgiţi de acest vrăjmaş!
314

25 OCTOMBRIE
El este Tatăl orfanilor, Apărătorul văduvelor, El DUM-
NEZEU, care locuieşte în locaşul Lui cel sfînt.
Ps. 68,5.
Cum ocroteşte Dumnezeu văduvele şi situaţia lor arată şi scurta
istorioară de mai jos:
O văduvă a cumpărat dintr-un orăşel apropiat o vacă, plata
făcînd-o în rate. La ultima rată s-a făcut şi o chitanţă, dar cu
toată grija chitanţa s-a pierdut. Vînzătorul, un om rău şi lipsit de
orice bun simţ a cerut banii a doua oară. Ce să facă văduva?
Chitanţa nu mai putea să o arate spre justificare. Ea promise că
va face tot ce-i va sta în putinţă. Omul a plecat. Văduva a înce-
put să se roage şi rugăciunea ei a devenit un strigăt. Din cauză că
a strigat către Dumnezeu, singural ei Apărător, El a ajutat-o în
necazul ei. într-o zi a venit iarăşi vînzătorul, dar nu ca să ceară
bani ci să o roage pe văduvă: „Lasă-mă să dorm liniştit, eu nu
mai vreau nici un ban de la tine. De la un timp nu mai găsesc nici
o linişte în timpul nopţii. Lasă-mă în pace."
Văduva a avut prin aceasta răspunsul Domnului în situaţia ei.
Adesea se repetă în Cuvîntul lui Dumnezeu că El se îngrijeşte
de văduve şi orfani. Ei nu au nici un sprijin omenesc şi adesea
sînt subjugaţi şi li se ia drepturile cuvenite. Ce mîngîiere pentru
o văduvă creştină de a şti că Dumnezeul ei lucrează în aşa fel că
situaţia ei devine situaţia Lui. Această lucrare nu vorbeşte oare
inimilor noastre? Dacă Dumnezeu se preocupă de văduve şi
orfani, atunci şi ceilalţi credincioşi pot să vină cu rugăciuni la El
care e milostiv şi bogat. O asemenea situaţie îi este plăcută lui
Dumnezeu şi de aceea cine vine cu credinţă va fi răsplătit de El
însuşi.
C. H. Mackintosh spunea: „A face cunoscut vreunui om nevoile
noastre, direct sau indirect, înseamnă a ne depărta de viaţa care
umblă prin credinţă; înseamnă în mod precis a dezonora pe
Dumnezeu. Mai mult, este de fapt a-L trăda!"
315

26 OCTOMBRIE
Pînă şi pasărea îşi găseşte o casă acolo, şi rîndunica un
cuib unde îşi pune puii.. .Ah! altarele Tale, DOAMNE al
oştirilor, împăratul meu şi DUMNEZEUL meu!
Ps. 84,3.
Maiestatea lui Dumnezeu a găsit pentru orice creatură un loc de
refugiu. In ce siguranţă şi ce bine adăpostită se găseşte o vrabie
în cuibul ei, chiar dacă afară este furtună! Acolo nu e numai
ascunzişul ei faţă de duşman ci şi casa ei, în care locuieşte.
Şi dacă Dumnezeu a găsit un loc de odihnă pentru păsări, atunci
a găsit un loc de refugiu şi pentru psalmist şi pentru toţi cei
credincioşi.
„Ah! Altarele Tale Doamne al oştirilor, împăratul meu şi Dum-
nezeul meu! Aici e cuibul sau locul de odihnă a celor care îl
caută. în principiu adorarea lui Dumnezeu este locul de odihnă
al sufletului. Aşa dar, credinciosul nu-L ştie pe Dumnezeu nu-
mai ca Adăpostul său, ci dacă a recunoscut harul lui Dumnezeu
în adevărul şi imensitatea lui, atunci inima lui Dumnezeu este
locuinţa sa, prezenţa lui Dumnezeu este locul de odihnă, faţa lui
Dumnezeu e soarele lui, mîna lui Dumnezeu scutul şi ocrotirea
lui. Apropierea de Dumnezeu devine casa unde trăieşte. El do-
reşte un singur lucru: să se oprească aici, să locuiască toate zilele
vieţii sale şi să privească frumuseţea şi dragostea Lui. (vezi
Pslam 27.4).
De ce amintesc mai ales fiii lui Core despre: „altarele" Tale" ca
loc de odihna? In Vechiul Legămînt în faţa altarului pentru
arderea de tot (altarul de aramă) a fost cercetată problema păca-
tului şi la altarul de aur în cortul întîlnirii, preotul ducea tămîia şi
o ardea. Tămîia este simbolul adorării noastre de azi. Acum
credinciosul, după ce s-a rezolvat iertarea păcatelor şi are con-
vingerea jertfei de ispăşire a lui Isus Hristos, acum stă ca preot
în apropierea lui Dumnezeu cu mulţumire şi adorare. El acum
nu stă cu mîinile şi cu inima goală.
316

27 OCTOMBRIE
Astfel, fiindcă avem un Mare Preot însemnat, care a stră-
bătut cerurile pe ISUS, Fiul lui DUMNEZEU să rămî-
nem tari în mărturisirea noastră.	Evr. 4,14.
Cuvîntul lui Dumnezeu ni-L prezintă pe Domnul nostru ca:
,More Preot" şi ni-L prezintă în comparaţie cu preoţia
pămîntească, dar într-o mărime foarte mare. Aaron în ziua ispă-
şirii păşea pe calea de la tabăra israeliţilor prin curtea cortului în
cort şi apoi în Sfînta Sfintelor, unde stătea chivotul, o pildă a
tronului lui Dumnezeu, unde Dumnezeu îşi revela prezenţa.
Aceasta este o slabă pildă despre calea Marelui nostru Preot.
După desăvîrşirea lucrării, El a fost înălţat de pe pămînt ca în
locaşul sfînt al cerului să-şi ocupe locul la dreapta lui Dumne-
zeu. Acolo apare El acuma în faţa lui Dumnezeu, pentru noi.
Dacă privim acum Persoana Sa vedem pe „Isus Fiul lui Dumne-
zeu." Isus purta acest Nume cînd a venit în chip de om pe acest
pămînt şi a intrat în situaţia omului de pe pămînt dar ca omul din
cer, desăvârşit şi fără păcat. Totodată era „Fiul lui Dumnezeu."
Acest Nume 1-a moştenit deja din veşnicie în faţa tuturor fiinţe-
lor cereşti. Acest Nume vorbeşte de mărimea Lui cea mare. Ce
bogaţi ne-am făcut prin faptul că avem un aşa Mare Preot, Fiul
lui Dumnezeu care lucrează sus pentru noi. El se înfăţişează tot
timpul în faţa lui Dumnezeu pentru noi şi ne porată acolo, ca
Aaron odinioară purtînd pe umerii lui tari toate seminţiile şi pe
piept la inimă inscripţia numelui poporului Israel. Tot la fel şi
Domnul, dar într-un chip desăvârşit ne poartă pe umerii Lui ca şi
la inima Lui unde este izvorul dragostei. El ne prezintă ca nişte
fiinţe slabe, care au nevoie de ajutor în faţa lui Dumnezeu. în
felul acesta nu sîntem niciodată uitaţi sau lăsaţi singuri.
Să nu uităm nici astăzi că Dumnul Isus ne-a lăsat o pildă ca să
călcăm pe urmele Lui. Să căutăm să-L cunuaştem mai adînc ca
să înfăptuim în viaţă chipul Lui cel sfînt.
317

28 OCTOMBRIE
Totuşi temelia tare a lui DUMNEZEU stă nezguduită,
avînd pecetea aceasta: DOMNUL cunoaşte pe ceice sînt
ai Lui.	2. Tim. 2,19.
Ce bine că Dumnezeu cunoaşte pe poporul Său, pe fiecare din ai
Săi pe care i-a răscumpărat prin sîngele cel scump al Fiului Său!
El ne iubeşte şi ne îngrijeşte în mijlocul unei lumi care este
coaptă pentru judecată. Chiar dacă toată lumea arde, ai Săi stau
pe temelia tare, neclintită şi nezguduită. Dacă ei trăiesc pe ghe-
ţurile Groelandei sau în arşiţa Africii, în China sau în alt loc de
pe acest pămînt El cunoaşte pe ai Săi. Ochiul lui plin de iubire se
uită la ai Săi, El le ascultă rugăciunile lor şi le cunoaşte la toţi
necazurile lor. Mîna Lui nu este prea scurtă pentru a-i ajuta,
dragostea Lui nu-i lasă niciodată.
Desigur că adesea cărarea credincioşilor nu trece numai printre
palmieri, deoarece El se preocupă cu creşterea răscumpăraţilor
pentru a-i forma şi a-i curăţa de toată zgura şi de a încerca cre-
dinţa lor.
Otto Funcke povestea că la înmormîntarea tinerei sale soţii de-
cedată la prima naştere, un bătrîn s-a apropiat de el şi i-a spus în
şoaptă: „Eu vă felicit domnule pastor." - „Eu ştiu că m-am răs-
culat ca şi cînd ar fi vorbit un nebun cu mine." „Dumneavoastră
mă felicitaţi? Ce înseamnă aceasta?" - Dar bătrînul a continuat:
„Dumnezeul nostru trebuie să aibă gînduri mari de binecuvîntă-
ri cu dumneavoastră, altfel nu v-ar fi călăuzit pe aşa cărări adîn-
ci." Acestea le-a spus cu vocea plină de jale şi cu ochii plini de
lacrimi. „Dacă nu mi-ar fi vorbit astfel m-aş fi înfuriat, dar ace-
ste cuvinte mi-au căzut aşa pe inimă ca un balsam şi m-au mîn-
gîiat în durerea mea."
Dorim ca Dumnezeu să-şi poată împlini voia Sa cu noi? Dacă
da, atunci niciun necaz nu este prea mare, niciodată cuptorul nu
este prea aprins, nici preţul prea mare faţă de nemărginita bine-
cuvîntare pe care ne-o aduce supunerea întreagă faţă de EI.
318

29 OCTOMBRIE
Isus zicea: Tată, iartă-i, căci nu ştiu ce fac! Ei şi-au împăr-
ţit hainele Lui între ei, trăgînd la sorţi.         Luc. 23,24.
Centrul tuturor căilor şi hotărîrilor lui Dumnezeu este Domnul
ISUS, Fiul dragostei Lui. Pe Golgota vedem că omul nu numai
că şi-a arătat mînia ca duşmanul lui Dumnezeu, dar a pus pe
Domnul slavei Cel curat şi fără vină, ca centru între cei doi
tîlhari. Ajunşi pe Golgota, L-au răstignit pe „El şi doi tîlhari,
unul la dreapta şi celălalt la stînga Lui" -exprimînd prin aceasta
că El a fost socotit cel mai mare tîlhar.
Contrar cu această acţiune, harul se arată în chip desăvîrşit prin
cuvintele Domnului: „Tată iartă-i căci nu ştiu ce fac." Aceste
cuvinte ne mai arată legătura măreaţă care există între Fiu şi
Tată căruia îi era pe depun supus. Ostaşii care-L desbrăcaseră
pe Domnul şi au auzit cerinţa Lui către Tatăl nu s-au sinchisit să
împartă hainele Lui, şi pentru cămaşa Lui să tragă la sorţi.
Iosif care este o imagine a Domnului Isus Hristos a fost dezbră-
cat de haina lui pestriţă înainte de a fi aruncat în groapă, dar nu
avea să vadă ce au făcut fraţii lui cu haina. Dar Domnul Isus pe
cruce a trebuit să vadă ce se face cu hainele Lui.
Qnd a decăzut primul om, a recunoscut că e gol şi Dumnezeu 1-a
îmbrăcat cu piei de la animale. Pe Cel curat şi fără păcat 1-a
dezbrăcat omul şi apoi 1-a ţintuit pe cruce. Acum putem să înţe-
legem pe Domnul cînd spunea: „Toate oasele aş putea să mi le
număr, ei însă pîndesc şi mă privesc, îşi împart hainele mele
între ei şi trag la sorţi pentru cămaşa mea" şi „Tu ştii ce ocară, ce
ruşine şi batjocură mi se face; toţi potrivnicii mei sînt înaintea
Ta." (Ps. 22. vers. 17 şi 69.19).
Crucea este SIMBOLUL umilirii, a prigonirii, a suferinţei pe
care lumea i-a oferit-o altădată Fiului lui Dumnezeu şi pe care
ea continuă să o ofere şi astăzi tuturor acelora care stau lîngă
Stăpînul lor.
319

30 OCTOMBRIE
Aceasta este pîinea, pe care v-o dă DOMNUL ca hrană.
Exod. 16,15.
Cuvîntul mană înseamnă: „Ce este aceasta? (Man hu?). Nu ne
aminteşte această întrebare de Domnul Hristos care ca „cuvîntul
veşnic" s-a făcut trup o enigmă în care omul nu poate intra pen-
tru a o cerceta. (Toate încercările de acest gen au dus la mari
rătăciri şi la pierderea adevăratei ţinte pe care trebuie să o aibă
creştinul. Domnul Isus însuşi spune despre Persoana Sa: „NI-
MENI NU cunoaşte deplin pe Fiul, afară de Tatăl." DA, „mare
este taina evlaviei." (1 Tim. 3.16). Acest Hristos -„Pîinea din
cer" ne este dăruit de Dumnezeu ca mîncare şi bucurie a inimi-
lor noastre.
Nu este nimic mai de preţ decît a-L privi prin credinţă, a-i cer-
ceta Persoana, dragostea şi harul Său nemărginit.
Prin aceasta va fi întărit sufletul nostru şi prin aceasta avem
comuniune cu Tatăl a cărei desfătare din veşnicii era Fiul Său.
„Căci Pîinea lui Dumnezeu este Aceia care se coboară din cer şi
dă lumii viaţa." (loan 6.33).
Aşa cum Hristos şi Cuvîntul Său în multe lucruri sînt una, aşa şi
mana nu este numai o pildă despre Hristos ci şi despre Cuvîntul
lui Dumnezeu. Dumnezeu ne-a dat acesta ca mîncare pentru
sufletul nostru, dar ce folos dacă avem Cuvîntul lui Dumnezeu
în casă şi nu ne folosim de El? Mana înainte de a putea fi mîn-
cată trebuia culeasă (adunată).
Cîte un credincios se miră şi oftează că sufletul său este atît de
uscat şi gol, credinţa sa atît de slabă, nu face progrese în viaţa
duhovnicească. Se mai poate mira oare de postura aceasta dacă
citeşte Cuvîntul lui Dumnezeu numai în grabă şi nici atunci zil-
nic? Qt de diferenţiată este poziţia proorocului Ieremia care
spune în cap. 15 vers. 16: „Cuvintele Tale au fost bucuria şi ve-
selia inimii mele." Oare nu sînt mulţi între noi care dacă sînt
sinceri trebuie să recunoască că sînt delăsători în citirea Cuvîn-
tului lui Dumnezeu?
320

31 OCTOMBRIE
Moise a zis lui DUMNEZEU: Cine sînt eu, ca să mă duc
la Faraon, şi să scot din Egipt pe copiii lui Israel?
Exod. 3,11.
După optzeci de ani a ajuns timpul cînd Dumnezeu îi porunceşte
lui Moise de a scoate pe Israel din Egipt. Dacă îl privim pe
Moise în primii patruzeci de ani în Egipt, îl vedem că „a învăţat
toată înţelepciunea egiptenilor şi era puternic în cuvinte şi
fapte" (Faptele Ap. 7.22) Dar, a doua oară, în cealaltă jumătate
a vieţii lui, găsim pe Moise în linişte. Aici era în mod deosebit în
şcoala lui Dumnezeu pentru maturizare în lucrarea ce-i stătea în
faţă. Odinioară în mînia lui, fără ca să-i dea cineva poruncă a
omorît pe egiptean, acum a trebuit să se reîntoarcă în Egipt şi să
vorbească cu Faraon.
Deşi Dumnezeu i s-a arătat într-un chip minunat prin rugul care
nu se mistuia, Moise avea de vociferat: „Cine sînt eu?" Dar
Domnul nostru în deplină supunere şi gata pregătit pentru lu-
crare a spus: „Iată-Mă trimite-Mă." Lui Moise i-a fost promis
ajutorul şi puterea lui Dumnezeu ca pe aceasta să se bazeze
nădejdea sa, dar el s-a uitat la el însuşi. Dar Domnul nostru care
cunoştea de la început calea grea care îi stătea în faţă, Şi-a ridi-
cat ochii spre Dumnezeu şi a vrut cu orice preţ să-L proslăveas-
că. El a dus bucuros crucea uitîndu-se la bucuriile care urmau. Şi
lui Moise i-a fost prezentat un ţel şi anume acela de a scoate
poporul din Egipt ca să slujească lui Dumnezeu la Horeb. Dum-
nezeu a vorbit mult către inima lui Moise. Şi aceasta stă în con-
tradicţie cu poziţia Domnului Isus care totdeauna făcea voia lui
Dumnezeu şi era desfătarea Tatălui.
La urmă în legătură cu Aaron a plecat şi Moise ca să îndepli-
nească porunca lui Dumnezeu de a scoate pe Israel din Egipt.
Mîntuitorul este în căutare, nu de oameni care să fie gata a-I
oferi serile lor libere, sau duminicile, sau anii cînd vor ieşi la
pensie! NU. Ci El este în căutare după aceia care consimt să-I
ofere Lui locul dintîi în inimă şi viaţă.
CALENDAR BIBUC Bg. 11	321

NOIEMBRIE

1 NOIEMBRIE
Fiţi treji, şi vegheaţi! Pentrucă protivnicul vostru, diavo-
lul, dă tîrcoale ca un leu care răcneşte, şi caută pe cine să
înghită. Impotriviţi-vă lui tari în credinţă.   1. Pet. 5,8.9.
Unii credincioşi, şi anume acei care citesc puţin Cuvîntul lui
Dumnezeu au despre diavolul o anumită impresie care adesea se
bazează pe datina oamenilor. Ei nu cunosc pe diavolul aşa cum
ni-1 prezintă Sfînta Scriptură, care ne arată că el este cel mai
mare împotrivitor faţă de Dumnezeu şi de credincioşi. Unii spun
că cea mai bună tactică de a învinge pe diavolul este de a-1 igno-
ra, adică de a considera că nu există. Acest gînd nu este încuvi-
inţat de Cuvîntul lui Dumnezeu. Diavolul este împotrivitorul
nostru al fiecăruia căci el ne urmăreşte şi caută să ne înghită. Lui
trebuie să i ne împotrivim şi nu trebuie să aşteptăm ca Dumne-
zeu să se împotrivească pentru noi, sau Domnul Isus să ne ocro-
tească de el. Noi înşine trebuie să ne împotrivim în momentul
cînd el se apropie de noi şi cu tărie şi fără încetare să stăm în
luptă. Tare şi conţinu- arată că această luptă durează şi de aceea
necesită puteri tot mai mari ale luptătorului, chiar pînă aproape
de epuizarea lui.
Noi credincioşii sîntem ţinta Celui Rău deoarece necredincioşii
sînt sclavii săi; şi cu cît ne este mai clar acest adevăr, cu.atît ne
înarmăm mai tare în vederea atacurilor lui mişeleşti. „îmbrăcaţi-
vă cu toată armătura lui Dumnezeu, ca să puteţi ţinea piept
împotriva uneltirilor diavolului." (Efes. 6.11). Armătura lui
Dumnezeu ne stă la dispoziţie. Dacă o folosim în lupta credin-
ţei, atunci vom alunga duşmanul. în deosebi sabia Duhului,
Cuvîntul lui Dumnezeu este cea mai bună armă de împotrivire
faţă de duşman şi de biruinţă. La fel şi Domnul nostru 1-a biruit
pe marele ispititor, cînd în pustie se apropia de El, cu Cuvîntul
lui Dumnezeu: „Este scris." De L-am urma pe El!
Este prea mult pentru carne şi sînge să găsească vrăjmaşi chiar
în familie. Legăturile de sînge lovesc astfel în credincioşia faţă
de Hristos. Să nu ne lăsăm amăgiţi!
323

2 NOIEMBRIE
Scaldă-te de şapte ori în Iordan;.. .şi vei fi curat.
2. Reg. 5,10.
Naaman - căpetenia oştirii Siriei- avea tot ce îi cerea inima, dar
era lepros. Acest „dar" schimbă toată situaţia: acest om nu mai
este acum de invidiat ci de compătimit. Lepra în Scriptură este o
imagine a păcatului. Situaţia oamenilor este total schimbată prin
păcat. Ca şi Naaman, omul este un fiu al morţii, iar iniţiativele
lui nu-i schimbă cu nimic situaţia. Ce stare dezastruoasă şi de
compătimit! Nu există oare niciun mod de scăpare? Slavă lui
Dumnezeu că există! Proorocul din Israel ştie cum poate ajuta
pe Naaman: „Scaldă-te de şapte ori în Iordan" îi spune prooro-
cul printr-un sol.
Iordanul este o pildă a morţii Domnului Hristos. Păcătosul tre-
buie să se scufunde în moartea lui Hristos. Trebuie să recunoas-
că faptul că moartea de care a suferit Domnul pe cruce o merita
el, că Isus a fost judecat pentru el. în faţa acestor lucruri omul ar
trebui să se închine şi să mulţumească pentrucă Altul a murit în
locul lui. Dar mîndria inimii nu vrea acest lucru. Nici Naaman
nu a vrut la început aşa cum mulţi oameni nu vor nici astăzi. Nu
este şi starea ta la fel? Nu vei alfa adevărata fericire pînă cînd nu
vei recunoaşte înaintea lui Dumnezeu că Isus Hristos a fost
judecat din pricina păcatelor tale ca să nu te lovească judecata
lui Dumnezeu. Căpetenia oştirii Siriei la insistenţele ostaşilor a
făcut totuşi ceea ce a spus proorocul şi nu i-a părut rău, căci a
fost vindecat. La fel se întîmplă cu cei care primesc pe Domnul
Isus ca Mijlocitorul lor care a mers la judecată pentru păcatele
noastre ale fiecăruia în parte. Cu inima plină de fericire vor
putea merge pe calea Lui, spre slava Tatălui şi a Fiului aici pe
pămînt.
Apa, venind peste cel care se botează, arată că firea lui pămîn-
tească (omul său cel vechi) este înmormîntată, arată că locul lui
în fire nu mai este luat în seamă, arată că firea lui cea veche este
cu TOTUL înlăturată -în scurt arată că el este un om mort.
(C. H. Mackintosch).
324

3 NOIEMBRIE
Fiindcă HRISTOS a suferit pentru voi, şi v-a lăsat o pildă,
ca Să călcaţi pe urmele Lui.	1. Pet. 2,21.
Renumitul general de armată Robert E. Lee (1807-70) povestea
că într-o zi geroasă de iarnă se plimba cu fiul său. Zăpada era
mare. La început fiul se ţinea de mîna tatălui. încet, încet s-a
despărţit şi a rămas în urmă. Cînd generalul după un timp s-a
întors să vadă ce face, 1-a văzut că, caută să efectueze aceleaşi
mişcări ca şi ale tatălui său. Pentru cel mic era greu să apese
picioarele lui mici în urmele lăsate în zăpadă de tatăl său. „Cînd
am observat cum cel mic se străduia să-mi copieze urmele, mă
simţeam obligat să fiu mai prudent în paşii mei ca să mă poată
urma, şi să fiu o pildă luminoasă pentru fiul meu."
Ce schimbare ar fi în lumea aceasta, dacă fiecare creştin de azi
s-ar simţi obligat să fie o pildă pentru cei din jur şi să lase urme
de binecuvîntare în urma lui!
Aceste îndemnuri ar trebui să dea de gîndit tuturor urmaşilor
Domnului Isus, ca să aibă urme de recunoscut care dau notă
despre ucenicia la învăţătorul nostru şi în felul acesta fiecare
călător să se poată folosi de urmele noastre ca ghid! Gîndeşte-te
că pe urmele tale calcă fiul şi fica ta. Unde le va duce calea
deschisă de tine??
Calci tu pe urmele Domnului Isus? Atunci prin harul Domnului
şi copiii tăi vor găsi calea cea binecuvîntată şi fericită. Să ne
rugăm ca Dumnezeu să ne dea har înzecit să urmăm pe Domnul
Isus!
Aceiaşi lumină care ne arată păcatul, ne face să vedem şi calea
ca să ieşim din el. Duhul care ne descopere păcatul ne va aduce
în starea să ne despărţim de păcat şi de lucrurile care îl înlesnesc.
Lucrurile care păreau îndoielnice mai înainte, se arată astăzi ca
vinovate. O mulţime de lucruri aşa zis nevinovate se descopăr ca
primejdioase pentru cel care vrea să facă voia lui Dumnezeu.
325

4 NOIEMBRIE
Ascultă, fiule învăţătura tatălui tău, şi nu lepăda îndrumă-
rile mamei tale!	Prov. 1,8.
în toate textele Sfintei Scripturi ascultarea de părinţi este pusă
în relaţie directă cu supunerea faţă de Dumnezeu. Dacă există o
neascultare faţă de părinţi, atunci această fiinţă nu se supune
nici lui Dumnezeu, căci părinţii au primit autoritatea din partea
lui Dumnezeu. Aceasta nu a fost valabil numai în timpul legii ci
şi astăzi este la fel. De aceea apostolul Pavel spune: „Copii
ascultaţi ÎN Domnul de părinţii voştri, căci este drept" şi mai
adaugă, căci aceasta „este cea dintîi poruncă însoţită de o făgă-
duinţă." (Vezi Efes. 6.1-3). Copiii care sînt mădulare ale Tru-
pului Domnului Isus ar trebui să fie un exemplu în ascultare, ca
în acest mod să arate frumuseţea învăţăturii lui Hristos. împotri-
virea şi neascultarea copiilor de părinţi sau de superiorii lor este
unul din primele şi cele mai serioase semne ale ultimilor zile în
care trăim, în care decăderea faţă de Dumnezeu se înmulţeşte şi
orice ordine dumnezeiască va fi răsturnată. (2 Tim. 3.1-5).
Timpul fărădelegii va avea culmea maximă atunci cînd va veni
„cel fără de lege" sau anticristul „care se înalţă mai presus de tot
ce se numeşte Dumnezeu, sau de ce este vrednic de închinare."
(2 Tes. 2.4).
Lumea aceasta este o „vale a morţi şi a plîngerii" dar mult mai
rău este cînd va deveni arena activităţii satanei care prin „pofta
firii pămînteşti, pofta ochilor şi lăudăroşia vieţii" leagă oamenii
şi îi aruncă în necaz, în vechea pierzare, în moartea a doua. în
deosebi tineretului îi pune destule piedici şi capcane. „Tovără-
şiile rele strică obiceiurile bune." Ce cuvînt serios găsim în Iacov
4.4: „Nu ştiţi că prietenia lumii este vrăjmăşie cu Dumnezeu?
Aşa că cine se face prieten cu lumea se face vrăjmaş cu Dumne-
zeu."
Vrei să faci una ca aceasta?
„Dumnezeu nu Se lasă să fie batjocorit. Ce samănă omul, aceea
va şi secera." (Gal. 6.7).
326

5 NOIEMBRIE
Pentrucă DOMNUL vă iubeşte;... v-a scos DOMNUL
... şi v-a izbăvit din casa robiei, din din mîna lui Faraon.
Deut. 7,8.
Cînd pronunţăm cuvîntul „împăcare" trebuie să ne gîndim că
înainte a fost vorba de vrăjmăşie iar cînd e vorba de noţiunea
„izbăvire" înseamnă că înainte a fost sclavagie. Un sclav se pu-
tea cumpăra cu agint sau cu aur. Poporul Israel avea în Egipt un
domnitor aspru căruia ü era supus ca rob şi pe deasupra era şi
închinător la idoli. (Ezechiel 20.8). Dumnezeu a vrutsă-i izbă-
vească, şi a găsit o cale prin care putea fi izbăviţi: SÎNGELE
MIELULUI PASCAL!
Fondat pe aceasta, apostolul Petru scrie: „Căci ştiţi că nu cu
lucruri pieritoare, cu argint sau cu aur, aţi fost răscumpăraţi din
felul deşert de vieţuiere, pe care-1 moşteniserăţi de la părinţii
voştri, ci cu sîngele scump la lui Hristos, Mielul fără cusur şi fără
prihană." (1 Petru 1.18-19). în Romani 3.24-25 citim de izbăvi-
ră ÎN Hristos Isus în har, prin credinţă în sîngele Său. După
Efeseni 1.6-7 sîntem răscumpăraţi în Prea Iubitul Său „prin sîn-
gele Lui." în Evrei 9.12 citim că Hristos cu sîngele Său a intrat în
Locul Prea Sfînt „după ce a iniţiat veşnica răscumpărare."
Ce măreţie! După ce Domnul pe cruce Şi-a încredinţat duhul în
mîinile Tatălui. Dumnezeu a îngăduit ca ostaşul roman să-I stră-
pungă coasta din care a ieşit sînge şi apă -dovada morţii. Acest
sînge al Domnului Isus ne izbăveşte din robia păcatului şi a Sata-
nei. Noi nu mai sîntem robi ai păcatului ci robi ai neprihănirii.
(Rom. 6.18).
Noi aparţinem unui Hristos în locurile cereşti, căruia noi vrem
să-i slujim din toată inima şi vrem să trăim o viaţă spre slava
Sa.
Adevăraţii ucenici evită în orice împrejurare, PUBLICITA-
TEA. Ei se ţin în umbră. Scopul lor este să proslăvească pe
Hristos, şi numai pe El să-1 facă cunoscut semenilor lor. Ei nu se
lasă afectaţi nici de laudele oamenilor, nici de ocările lor.
327

6 NOIEMBRIE
Pentrucă v-am logodit cu un bărbat, ca să vă înfăţişez
înaintea lui HRISTOS ca pe o fecioară curată.
2. Cor. 11,2.
Apostolul Pavel avea ca ţintă în toată lucrarea lui ca Domnul
îsus Hristos să fie proslăvit în toate şi în toţi. Slujba lui era pentru
acei oameni care odinioară stăteau sub puterea satanei, în întu-
neric, dar acum sînt „sfinţi ÎN Hristos", „chemaţi să fie sfinţi."
(1 Cor. 1.2). Ei au devenit acum „lumină în Domnul" şi au fost
îmbărbătaţi să umble ca „copii ai luminii." (Efes. 5.8).
Prin jertfa pe cruce, Domnul Isus a biruit pe satana „şi a izbăvit
pe toţi aceia care prin frica morţii erau supuşi robiei toată viaţa
lor." Domnul le-a iertat păcatele şi prin pocăinţă şi credinţă ei
au primit certitudinea (siguarţa) iertării păcatelor. Partea cre-
dinciosului este ispăşirea veşnică. NIMENI nu poate să-I smulgă
din mîna Tatălui şi din mîna Domnului.
Aşa cum Satana a ispitit pe Eva prin viclenie, corintenii erau în
pericol de a fi abătuţi de la SIMPLITATEA şi ADEVĂRUL lui
Hristos. ACEASTA E PRIMEJDIA ÎN CARE NE GĂSIM ÎN
ZILELE DIN URMĂ, dinaintea venirii Domnului Isus.
Tot ce este necesar să ştim despre Persoana Domnului ne este
redat în Cuvîntul lui Dumnezeu. La fel cum existau pe timpul
acela apostoli falşi, lucrători nevrednici, la fel există şi în zilele
noastre oameni care neagă adevărul. Lucrarea acestor oameni
este cu atît mai periculoasă cu cît se amestecă adevărul cu învă-
ţături false. Satana însuşi se preface în înger de lumină şi la fel
fac slujitorii lui.
De aceea să ne ferim cu toată puterea dumnezeiască de influien-
ţele lor! Trebuie evitată orice literatură, orice prietenie care
ne-ar depărta privirea de la unica ţintă a creştinismului: ISUS
HRISTOS/
în sistemele oamenilor Domnul Hristos nu e lăsat să CONDU-
CĂ deoarece în acestea totul e autoritatea omului. Iată de ce
ne-am despărţit de ele. Tu ce poziţie ai?
328

7 NOIEMBRIE
DUMNEZEU a făcut ca Daniel să capete bunăvoinţă şi
trecere înaintea căpeteniei famenilor dregători.
Dan. 1,9.
Fidelitatea şi hotărirrea fermă a lui Daniel de a nu se spurca cu
bucatele alese ale împăratului, a fost luată în considerare de
Dumnezeu şi răsplătit prin faptul că a primit bunăvoinţă şi tre-
cere înaintea căpeteniei famenilor dregători. El însuşi a putut
cunoaşte adevărul cuvîntului: „Dacă lui Dumnezeu îi plac dru-
murile unui om, atunci îl lasă să trăiască în pace chiar şi cu
duşmanii." Hotărîrea şi devotamentul lui Daniel şi al prietenilor
lui a fost răsplătită de Dumnezeu prin faptul că după zece zile ei
arătau mai bine decît ceilalţi.
Nici în zilele noastre nu s-a schimbat felul lui Dumnezeu de a
lucra. Tinerii credincioşi pe care în aceste zile de pe urmă mersul
acestui veac rău încearcă să-i doboare, rămîn neclintiţi ca să nu
se întineze cu lucrurile acestei lumi (cu moda, cu alcoolul, cu
nesupunerea la Cuvîntul lui Dumnezeu şi cu multe altele) vor
face aceeaşi experienţă ca şi Daniel. Deşi „retraşi" Domnul va
găsi o cale să-i înalţe în faţa colegilor necredincioşi în aşa fel încît
să nu fie defavorizaţi şi nici să se nască în ei vreun gînd că dacă
sînt despăriţi de rău nu au nici un folos.
Nu numai că asceşti tineri arătau mai bine, dar au fost insuflaţi
de Dumnezeu cu toată înţelepciunea şi priceperea cu mult mai
înaltă decît a prietenilor lor.
La fel se întîmplă şi astăzi cînd cineva se bizuie pe Cuvînt. Dum-
nezeu însuşi îl va înălţa şi-i va da înţelepciune. Pofta firii pămîn-
teşti şi înţelepciunea dumnezeiască NU CONLUCREAZĂ ni-
ciodată; ele se resping totdeauna şi se exclud una pe alta.
„Firea pămînteascăpo/ifejte împotriva Duhului, şi Duhul împot-
riva firii pămînteşti: sînt lucruri potrivnice unele altora, aşa că
nu puteţi face tot ce voiţi."
329

8 NOIEMBRIE
Ferice de ceice-şi pun tăria în Tine, în a căror inimă sînt
cărări bătătorite.	Ps. 84,5.
Dacă în Cuvîntul lui Dumnezeu, credinciosul este numit OM,
atunci în majoritatea cazurilor, este arătat în SLĂBICIUNEA şi
DEPENDENŢA lui. Este o mare întărire pentru noi că Domnul
Isus, Fiul lui Dumnezeu S-a coborît şi a devenit OM. Nimeni nu
a ocupat o poziţie mai dependentă de Dumnezeu, ca Domnul
Isus pe acest pămînt. El ca Om îşi găsea toată puterea în depen-
denţă faţă de Dumnezeu şi de aceea şi noi avem posibilitatea de
a-L urma şi de a călca pe calea atît de clară a totalei dependenţe
de Dumnezeu Tatăl.
Simţul nostru de neputinţă ne va îndemna totdeauna la comple-
ta dependenţă faţă de Domnul însuşi. De aceea Pavel spune:
„Deci mă voi lăuda mult mai bucuros cu slăbiciunile mele, pen-
tru ca puterea lui Hristos să rămînă în mine." (2 Cor. 12.9).
Puterea omenească nu este de folos lui Dumnezeu, pentru lu-
crarea Lui, ci mai degrabă o frînă. Dumnezeu niciodată nu va
uni puterea Lui cu puterile noastre. Atîta timp cît noi înaintăm
în puterea noastră, putera lui Dumnezeu nu ne umple şi vom
vedea că puterea noastră ne lasă în pană chiar atunci cînd avem
nevoie de ea. Vom avea înfrîngeri mari şi multe cînd ne bizuim
pe noi. Aceste înfrîngeri scot la iveală iubirea de sine, îngîmfa-
rea, lăudăroşia, necinstea şi multe altele. Toate faptele firii pă-
mînteşti sau toate păcatele ascunse trebuie să iasă la iveală în
lumina lui Dumnezeu, apoi judecate şi abia atunci există „cărări
drepte, bătătorite" pentru Dumnezeu în inima noastră, iar calea
noastră va deveni o „umblare înaintea Lui." Atunci avem părtă-
şie cu Dumnezeu, care ne va da şi puterea necesară ca să ne
bizuim pe braţul Său atotputernic dacă ne încredem în puterea
Lui atunci putem fi tari chiar într-o lume plină de primejdii.
în Adunarea lui Dumnezeu trebuie ca firea pămîntească să fie
judecată, cum trebuie judecat în fiecare zi şi mersul fiecăruia
dintre noi.
330

9 NOIEMBRIE
Ştim că toate lucrurile lucrează împreună spre binele ce-
lorce iubesc pe DUMNEZEU.	Rom. 8,28.
De ce? Aşa a întrebat în decursul mileniilor cîte un suflet încer-
cat. Poate ai spus şi tu acest: „De ce?" cu ochii plini de lacrimi,
şi nu ai găsit nici un răspuns la întrebarea ta. Vai cît de mulţi „de
ce?" se ridică în nopţile grele de suferinţă, cînd inima e apăsată.
De ce această boală? De ce această cădere? De ce această sin-'
gurătate şi părăsire? De ce această jale? De ce această spaimă?
Adesea nu înţelegem cauza acestui examen şi această enigmă
măreşte şi mai mult durerea noastră.
Există mustrări a căror cauze le poţi găsi dacă ai un cuget fin,
păstrat înaintea lui Dumnezeu. Această durere e mai uşoară
pentru tine, pentrucă o meriţi? Cealaltă încercare nu ţi-a fost
trimisă oare pentru a-ţi infringe îngîmfarea? într-o cîntare este
următorul verset:
îţi vine vreo durere?
întreabă în tăcere
Dar fii liniştit
Căci veşnica iubire
Nu ţi-o trimite din plăcere.
Sînt multe încercări pe care acum nu le pricepi, însă le vei pri-
cepe după aceea. Durerea de ieri pe care ai simţit-o atît de pro-
fund, mîine îşi va dezvălui în ea o binecuvântare!
Cei ce iubesc pe Dumnezeu ştiu că toate lucrurile lucrează îm-
preună spre binele lor. Oare acest răspuns dumnezeesc nu lămu-
reşte pe deplin toate întrebările tale? Dumnezeu te iubeşte, te
cunoaşte şi ştie de ce ai nevoie. El are posibilitatea de a opri la
un moment dat încercările asupra ta. Nu te înspăimînta ci bi-
zuieşte-te pe El.
Aţi ajuns voi la acel loc numit Calvar? Dumnezeu nu vrea numai
să vă dea bucuria de adunări binecuvîntate, ci El însuşi ar vrea
să se bucure de predarea voastră ÎNTREAGĂ şi să vă dea o
deplină părtăşie cu El. Vreţi voi să acceptaţi dorinţa Lui??
331

10 NOIEMBRIE
Fiindcă, după omul din lăuntru îmi place Legea lui DUM-
NEZEU.	Rom. 7,22.
Fiecare credincios adevărat va spune din inimă aceste cuvinte.
Legea în acest capitol este denumită „legea primită de mintea
mea." (vers. 23). Omul din lăuntru este cugetul curat şi viaţa. El
are plăcere în acele lucruri care îi plac şi lui Dumnezeu. Unii
credincioşi oftează sub marea jale: „Căci binele, pe care vreau
să-1 fac, nu-1 fac, ci răul pe care nu vreau să-1 fac, iată ce fac."
(vers. 19). De unde vine aceasta? Astfel de suflete nu sînt libere,
sînt preocupate cu ele însele nu sînt libere de ele, sînt sclavii
voinţei proprii. Ei nu au recunoscut încă COMPLETA DIS-
TRUGERE a EULUI, pentru care s-a dat sentinţa de moarte pe
cruce şi nu savurează încă starea nouă ÎN Hristos.
în asemenea cazuri natura (firea) cea nouă este în lanţuri şi
astfel este frînată să se dezvolte liber. Din această cauză, intere-
sele personale1 ocupă locul dintîi şi nu interesele lui Dumnezeu.
Ce viaţă săracă, fără bucurie şi fără fericire! Omul este plin de el
însuşi şi de preocupările sale. împrejurările grele, necazurile şi
încercările prin care lasă Dumnezeu să treacă astfel de oameni,
pentru a învăţa creşterea în duh nu vor fi o pricină de înălţare ci
mai degrabă una de nemlţumire.
De aceea, să stăm neclintiţi în libertatea pentru care Hristos
ne-a eliberat. Atunci se va dezvolta natura cea nouă şi se va
arăta în umblarea noastră Voinţa şi dorinţele noastre vor fi în
acord şi dependenţă cu voinţa lui Dumnezeu. Atît timp cît omul
se va gîndi numai la experienţele sale, va striga tot timpul: „O
nenorocitul de mine!" El are plăcere de legea lui Dumnezeu,
dar în sinea lui nu are putere de a o îndeplini. Nu te mai uita la
tine. Uită-te ţintă la Dumnezeu care în Isus Hristos a făcut totul
pentru tine!
„Este oare ceva prea greu pentru Domnul?" (Gen. 18.14).
332

11 NOIEMBRIE
Trebuie să dau înapoi ce n-am furat.	Ps. 69,4.
Domnul Isus a fost răspunzător pentru vinovăţiile noastre, de-
oarece a stat pentru noi în faţa lui Dumnezeu. El a trebuit să
plătească şi să dea înapoi ceea ce noi furasem Noi am furat cins-
tea şi onoarea lui Dumnezeu. Nu I-am adus nici o mulţumire şi
nici o slavă. (Rom. 1.22), ci am călcat legile lui Dumnezeu în
picioare. Dumnezeu nu poate trece prin judecată nici o nelegi-
uire, nici un păcat de-al nostru, deoarece Domnul Isus după ce
s-a făcut Mijlocitorul nostru a plătit toate păcatele noastre.
Cu cît ne amintim mai des de aceste lucruri cu atît va creşte în
noi mulţumirea şi dragostea personală faţă de El. Vom fi mai
vigilenţi şi ne vom feri de cel mai mic păcat, dacă ne gîndim la
durerile şi suferinţele pe care a trebuit să le poarte pentru noi.
Acestea ne amintesc de „verdeţurile amare" care nici odată nu
trebue să lipsească cînd e vorba de moartea Domnului Isus. El
îsuşi a fost Mielul fără cusur şi fără pată care a primit de la Tatăl
•mărturia: „în Tine îmi găsesc toată plăcerea." Dar „El suferin-
ţele noastre le-a purtat şi durerile noastre le-a luat asupra
Lui.. .El era străpuns pentru păcatele noastre, zdrobit pentru
fărădelegile noastre."
De-ar fi tot timpul acest lucru în faţa ochilor noştri înfipt adînc
în inimile noastre, încît să rămînem simţitori tot timpul la lucru-
rile care ar putea să-L întristeze! Abia«atunci vom fi „morţi pen-
tru păcat şi vii pentru neprihănire."
Care e situaţia ta? Ai venit cu păcatele tale la Domnul Hristos?
Şi pentru tine a fost răstignit, vrea să plătească şi pentru tine
totul, ca tu să fii salvat pe veci şi să fii cu El în împărăţia Sa. Fără
Domnul Isus dacă apari în faţa lui Dumnezeu te va lovi judecata
dreaptă şi veşnica pierzare.
Napoleon Bonaparte a spus despre Isus: „între El şi oricare altul
nu există termini de comparaţie. El mă uimeşte.. ."Tu ce
spui?
333

12 NOIEMBRIE
Şi au mers astfel amîndoi împreună înainte.
Gen. 22,6+8.
După o călătorie de trei zile Abraham a văzut de departe locul
unde urma să-1 jertfească pe fiul său iubit. Isaac urma să fie o
ardere de tot dar el nu ştia. în spinare ducea lemnele, iar
Abrahm ducea focul şi cuţitul. Aşa au mers împreună, ca să
aducă o ardere de tot lui Dumnezeu. Isaac nu s-a gîndit să arun-
ce lemnele grele, deoarece tatăl său îl încărcase cu ele. Dar un
gînd îl înfiora şi care 1-a mărturisit şi tatălui său: anume că nu au
luat nici o oaie cu ei pentru arderea de tot. Oare cum o fi stră-
puns inima lui Abraham întrebarea lui Isaac? Dar în liniştea
credinţei a răspuns: „Fiule.. .Dumnezeu însuşi va purta de grijă
de miel." Dacă înainte au mers amîndoi împreună cu gîndul ca
să aducă o jertfă lui Dumnezeu acum se năştea întrebarea cu
privire la mielul pentru arderea de tot. Citim pentru a doua oară
că ei au mers amîndoi împreună.
Ce minunată pildă avem aici cum Dumnezeu, la împlinirea vre-
murilor, a trimis pe Unicul Său Fiu! Desigur e numai o pildă căci
luat în amănunt şi comparat cu Isaac, Domnul Isus ştia dinainte
de întemeierea lumii că El însuşi va deveni jertfa. Era suficient
timp ca Domnul Isus să spună către Dumnezeu: Să schimbăm
acest plan, căci îndeplinirea lui este prea grea pentru Mine. Dar
cînd a venit în lume, Domnul Isus a zis: „Iată vin să fac voia Ta!"
Chiar şi în Ghetsimani cînd stătea în faţa duşmanilor a spus: „Să
nu beau paharul pe care Mi-1 dă să-L beau?"
O, adorat să fie Domnul nostru. Era imposibil să întristeze pe
Tatăl prin neascultare, cît de amară ar fi fost durerea Lui. în
toate El a vrut să proslăvească pe Tatăl.
Cel credincios care e plin de ascultare faţă de Mîntuitorul său e
convins că locul lui e AFARA din TABĂRA unde Hristos a
suferit şi unde îi cheamă pe ai Săi. Eşti şi tu gata să asculţi de
înalta chemare a lui Isus despărţindu-te de tot ce este urmă de
religie, de forme, de impunătoarele slujbe ale omului? Decide-
te acum de cine vrei să asculţi!
334

13 NOIEMBRIE
Cădeau înaintea Celui ce şedea pe scaunul de domnie,...
îşi aruncau cununele înaintea scaunului de domnie şi
ziceau: Vrednic eşti DOAMNE şi DUMNEZEUL nos-
tru, să primeşti slava, cinstea şi puterea, căci Tu ai făcut
toate lucrurile.	Apoc. 4,10-11.
Regina Victoria a Angliei auzise pe unul din preoţi vorbind de a
doua venire a lui Hristos. După aceea discutînd cu un prieten de
al ei a spus: „Vai ce mult doresc ca Domnul să vie în timpul vieţii
mele!" „De ce, Majestate, aveţi această dorinţă profundă?"
-întrebă acesta. Cu o adîncă mişcare a răspuns: „Deoarece şi eu
aş arunca coroana la picioarele Lui."
Aici pe pămînt în urmarea Mîntuitorului Isus Hristos cel lepădat
şi batjocorit, noi credincioşii, nu purtăm cununi în chipul verse-
tului nostru ci noi avem de purtat crucea suferinţelor şi a batjo-
corilor. Dar pentru a îmbărbăta pe ai Săi de a fi tari pînă la
capăt, Domnul a prezis celor care vor învinge că vor primi cunu-
ni. (Apoc. 2.10). Pentru cei care au luptat lupta cea bună a
credinţei, şi au isprăvit alergarea, au păzit credinţa, le este pre-
gătită „cununa neprihănirii." (2 Tim. 4.8). Cei care au inimă
pentru turma lui Dumnezeu, o slujesc şi caută să o păzească,
Păstorul cel Mare le promite o „cunună care nu se poate veşteji,
a slavei." (1 Petru 5.4).
Ce fericire pentru cei credincioşi, care odată în faţa Tronului vor
arunca cununile, proslăvind Numele Dumnezeului cel Viu în
slava Sa!
Dorim mult să vedem la acest apropiat sfîrşit al veacurilor ridi-
cîndu-se o ceată de creştini care să apere cu îndîrjire sfintă ade-
vărurile Bibliei şi care să lupte sub steagul pe care e scris nepie-
ritorul Nume al lui HRISTOS.
Vrei să fi şi tu, cititor creştin, un astfel de luptător, care să
recunoşti că NUMAI Numele lui Isus este deajuns??
335

14 NOIEMBRIE
DOMNUL Se va lupta pentru voi; dar voi, staţi liniştiţi.
Exod. 14,14.
Arătîndu-şi puterea cea mare, Dumnezeu a scos poporul Său
din robia Egiptului. După această salvare El îi conducea ziua
prin nor şi noaptea prin stîlpul de foc. (Exod 13.17, 21). Ajunşi
la Marea Roşie au ajuns într-o situaţie foarte critică: în faţa lor
marea, în spatele lor Faraon cu toată oastea lui înainta spre ei.
Se părea că nu este cale de scăpare. Cum s-a manifestat poporul
în această situsţie? Din păcate manifesta aceleaşi sentimente ca
şi astăzi. Ei spuneau lui Moise: „Nu erau morminte în Egipt ca
să nu mai fi fost nevoie să ne aduci să murim în pustiu?" Aşa
vede ochiul necredinţei, numai împrejurările, judecă în mod cri-
tic şi caută să arunce vina pe altul. Oare a uitat Israel ceea ce
Dumnezeu a făcut în puterea Sa egiptenilor? Nu erau cele 10
urgii şi ieşirea din ele o dovadă că Dumnezeu este cu ei şi pute-
rea Lui este mai tare ca cea a Iui Faraon?
Cu totul altfel trece acest examen Moise, omul credinţei! El
introduce în această situaţie puterea lui Dumnezeu. Dacă ochiul
firesc este ţintit pe situaţii şi împrejurări atunci ochiul credinţei
este ţintit spre Dumnezeul cel Atotputernic, căruia toate îi stau
la dispoziţie. Ce deosebire între popor şi Moise! El plin de
nădejde putea să spună: „Domnul Se va lupta pentru voi, dar
voi staţi liniştiţi."
Dumnezeu nu s-a schimbat din zilele lui Moise şi nici nu se va
schimba. Ca copiii Lui preaiubiţi avem posibilitatea ca în fiecare
zi şi în toate împrejurările să ne ridicăm ochii spre El. De L-am
slăvi prin încredere şi credinţă!
Să ţinem tare la Cuvîntul lui Dumnezeu! Să păstrăm acest Cu-
vînt în inimile noastre şi să-1 cercetăm tot mai mult cu rugăciune!
Numai astfel vom fi feriţi de multele înrîuriri stricăcioase ale
îndoielii şi necredinţei. Sufletul nostru va fi astfel hrănit cu lap-
tele curat al Cuvîntului lui Dumnezeu.
336

15 NOIEMBRIE
Bărbaţilor, purtaţi-vă şi voi, la rîndul vostru, cu înţelep-
ciune cu nevestele voastre, dînd cinste femeiii ca unui vas
mai slab, ca unele care vor moşteni împreună cu voi harul
vieţii, ca să nu fie împiedecate rugăciunile voastre.
1. Pet. 3,7.
Ferice de orice familie care trăieşte după indicaţiile date de
Dumnezeu prin Cuvîntul Său! Unde soţul respectă pe soţie gîn-
dind că este un vas mai slab, că e răscumpărată ca şi el prin har şi
stînd pe aceeaşi temelie, acolo este într-adevăr fericire. Fiind
conştienţi de părtăşia lor, se va naşte în amîndoi simţul depen-
denţei faţă de Domnul Isus care se va vedea în rugăciunea
comună. Rugăciunea comună este un factor esenţial în căsnicia
creşină, căruia trebuie să-i acordăm toată atenţia şi s-o respec-
tăm. Rugăciunile noastre să fie îndreptate sub lumina Domnului
spre interese, necesităţi şi gînduri comune. Pentru aceasta e ne-
cesar ca să ne cunoaştem unul altuia necesităţile şi abia atunci se
poate împărtăşi totul în faţa lui Dumnezeu. Dacă aceasta lipseş-
te atunci, rugăciunile noastre nu vor găsi ascultare. Dacă a fost
odată o dezarmonie cum se îndepărtează? Prin aceea că recu-
noaşte fiecare ce a fost rău şi îngenunchiază Dacă rămîne ace-
astă dezarmonie atunci şi rugăciunile noastre vor fi împiedecate
şi prăpastia dintre cele două inimi se măreşte. Pentru ca cineva
să se poată ruga împreună trebuie să existe armonia inimilor
apoi nu e permis să fie nimic ascuns între cei doi.
Domnul să ne ajute ca familile noastre să fie o UNITATE.
Ce cinste înaltă pentru fiecare cap de familie creştină, să adune
pe toţi ai casei în jurul Cuvîntului şi să-şi verse cu ei inima în
rugăciune înaintea lui Dumnezeu! Da, credem că este datoria
deosebită a capului familiei să facă acest lucru. O, de-am putea
spune şi noi ca Iosua:
„EU ŞI CASA MEA VOM SLUJI DOMNULUI"
337

16 NOIEMBRIE
Căci toţi trebuie să ne înfăţişăm înaintea scaunului de ju-
decată al lui HRISTOS, pentru ca fiecare să-şi primească
răsplata după binele sau răul...	2. Cor. 5,10.
Sfinţii NU vin la judecată -aceasta a purtat-o Hristos pentru ei la
cruce- dar ei se vor înfăţişa în faţa scaunului de judecată a lui
Hristos şi vor primi răsplata pentru ceea ce au făcut cînd erau în
trup. Lucrul şi faptele lor sînt minore în comparaţie cu ceea ce a
făcut El pentru ei. Dar totuşi vor primi o răsplată. Dar dacă
neglijezi harul şi mărturia Duhului din tine şi pe calea aceasta nu
aduci roade, atunci vei suferi consecinţele. Ce important este a
umbla tot timpul în lumina lui Dumnezeu şi a judeca tot ce nu
poate suporta această lumină. Din partea lui Dumnezeu nu
lipseşte nimic pentru a putea efectua tot binele. în faţa scaunului
de judecată al lui Hristos sufletul va recunoaşte acest adevăr. Cît
de rău este că inimile noastre sînt atît de împietrite şi dragostea
lui Dumnezeu nu poate aduce roade în noi. Aceasta înseamnă
pentru noi o pierdere care în veci nu o mai putem recăpăta.
Foloseşte timpul şi priceperea ta pe deplin pentru Acela care
şi-a dat viaţa pentru tine! Domnul este aproape! Măhrama uşoa-
ră care desparte timpul de veşnicie tremură la suflarea Aceluia
care vine. Dacă ar veni astăzi cum veţi sta în faţa Lui? Puteţi
pofti în acelaş timp premii cereşti şi pămînteşti? Puteţi să um-
blaţi în acelaş timp cu Isus şi cu imboldurile firii pămînteşti? E
timpul ca inima să strige: „Oh, Galileene, m-ai biruit!" Numai
predîndu-te pe de-a întregul lui Hristos poţi să aduci roade vred-
nice de veşnicul Său Nume.
Vă rog, copii ai lui Dumnezeu, care mai trăiţi pe pămînt, pentru
bogăţiile nemăsurate ale dragostei Lui, să nu păstraţi pentru voi
înşivă un dram din comorile voastre, o părticică din talentele
voastre, o fărîmă din puterile voastre, o secundă din vremea
voastră. TOTUL pentru Hristos!
338

17 NOIEMBRIE
Voi sînteţi epistola noastră, scrisă în inimile noastre, cu-
noscută şi citită de toţi oamenii. Voi sînteţi arătaţi ca fiind
epistola lui HRISTOS.	2. Cor. 3,2.3.
Corintenii au fost o mărturie vie a adevărului şi a lucrării lui
Pavel între ei. Era vizibil şi clar că ei erau o epistolă a lui Hris-
tos, pregătiţi în slujbă prin apostolul Pavel, „scrisă de noi ca
slujitori ai Lui, nu cu cerneală, ci cu Duhul Dumnezeului cel
viu; nu pe nişte table de piatră, ci pe nişte table care sînt inimi de
carne."
Iată ce este un creştin -o persoană în care lumea poate să citeas-
că pe Hristos, deoarece Duhul Sfînt este adînc săpat în inima sa.
Aceasta nu înseamnă că în viitor ar trebui să fie aşa ci ESTE
acum în prezent o epistolă nescrisă. Dacă un creştin nu o arată,
aceasta e ceva trist şi ruşinos, dar un copil rămîne copil indife-
rent de purtarea lui.
Credinciosul este o epistolă a lui Hristos care poate să fie citită
de toţi oamenii; acesta e tot aşa de adevărat cum erau cele două
pietre pe care era scrisă legea. El trebuie să transpună în prac-
tică acest adevăr şi el are înaintea lui Dumnezeu răspunderea
dacă nu o face; el este însă o epistolă. Duhul Sfînt gravează
adînc în inimile noastre pe Hristos şi aceasta trebuie să se arate
în viaţa noastră practică. Dar mai mult: în momentul cînd vom
vedea slava Sa vom fi schimbaţi în chipul Său şi vom primi din
slava Sa şi vom merge din slavă în slavă.
Acesta e credinciosul sub har, nu sub lege. Harul ne-a făcut o
epistolă vie a lui Hristos. Cum răspund inimile noastre la un
astfel de har? Ce citeşte lumea în viaţa noastră? Este o mărturie
numai cu buzele sau este o lucrare a inimii? Noi putem înşela
oamenii cu faptele bune, dar nu pe Domnul nostru care cunoaş-
te situaţia inimii.
Vrăjmaşii creştinului sînt cumpliţi. Sînt descurajări de întîmpi-
nat, lacrimi, sînge şi suferinţă. Sînt lungi ceasurile de veghe. Şi
cu toate acestea SINTEM mai mult decît biruitori prin Acela
care ne iubeşte.
339

18 NOIEMBRIE
După cum este scris: Pe Iacov l-am iubit, iar pe Esau l-am
urît.	Rom. 9,13.
Cuvintele de mai sus au fost rostite de Dumnezeu prin proorocul
Maleahi, deşi viaţa celor doi fraţi s-a desfăşurat cu mult timp în
urmă. Esau a umblat pe calea lui Cain, el nu a respectat îndru-
mările date de Dumnezeu, a vîndut dreptul de întîi născut pen-
tru o ciorbă, ignorînd astfel îndrumările date de Dumnezeu în
direcţia aceasta. După aceea a luat ca neveste din ficele canani-
ţilor, lucrînd împotriva voiei lui Dumnezeu. Esau şi toată semin-
ţia lui -edomiţii- au rămas pe calea aceasta de duşmani ai lui
Dumnezeu. Cînd Israel era strîmtorat din cauza neascultări sale,
edomiţii au stat de partea duşmanilor, neavînd milă de poporul
frăţesc. Toată tedinţa lor era să stăpînească, dar Dumnezeu în
binecuvîntările Sale a spus: „cel mai bătrîn (Esau) să slujească
celui mai tînăr" (Iacov). Dar această proorocie nu au vrut să o
asculte. O astfel de poziţie este o urîciune pentru Dumnezeu!
Iacov a făcut multe greşeli pe calea sa, dar niciodată nu s-a des-
prins de comunitatea cu Dumnezeu. Dreptul său de întîi născut
şi binecuvîntarea tatălui erau foarte valoroase pentru el. Desi-
gur că trebuia să înveţe să-şi judece eul şi să se dedice lui Dum-
nezeu fără nici o rezervă. Ce binecuvântat a fost sfîrşitul vieţii
lui!
Suflete drag, de ce parte vrei să stai? Ia seama la învăţătura
aceasta, nu te împotrivi lui Dumnezeu ci primeşte pe Isus ca
Mîntuitorul care ţi-a pregătit mîntuirea pentru fericirea ta veşni-
că.
Voltaire a fost mare ateu în viaţă, iar cînd a sosit clipa morţii,
îngrozit cerea medicului său să-i prelungească viaţa măcar cu
cîteva minute. Iată ce scrie medicul său: „Cînd a văzut Voltaire
că are să moară, era gonit ca de furii. El mi-a oferit sume mari
numai ca să mai poată trăi cîteva minute. S-a agăţat cu încleştare
de viaţă. Eu aş dori ca toţi care s-au lăsat amăgiţi de cărţile sale
să-i fi văzut şi groaznica lui moarte."
340

19 NOIEMBRIE
El a fost luat prin apăsare şi judecată; dar cine din cei de
pe vremea Lui a crezut că El fusese şters de pe pămîntul
celor vii şi lovit de moarte pentru păcatele poporului
meu?	Isaia 53,8.
După ce Domnul nostru prea iubit ca înlocuitor al nostru a pur-
tat judecata cea grea impusă de Dumnezeul cel sfînt şi drept, a
găsit ascultare fiind scăpat de coarnele bivolului şi din gura leu-
lui.
învierea a fost mărturia vizibilă a ascultării. în cuvintele expri-
mate de Domnul pe cruce: „Tată în mîinile Tale îmi încredinţez
duhul" vedem COMPLETA DEPENDENŢĂ. întunericul a
fost îndepărtat, judecata purtată, mînia a fost liniştită şi păcatul
ispăşit. Dacă moartea trebuia să-şi facă intrarea -căci moartea
este £lata păcatului- vedem pe Domnul în pace încredinţîndu-şi
duhul Său în mîna lui Dumnezeu în deplină desfătare de părtăşia
cu El... Domnul Isus a fost părăsit din cauza păcatelor noastre,
dar problema păcatului a fost rezolvată în faţa Dumnezeului
celui Sfînt, după ce El a băut paharul Tatălui. El a fost ascultat
după ce a purtat întreaga judecată a Dumnezeului celui Sfînt,
pentru păcat. Ca om a fost înălţat după isprăvirea lucrării.
Ca primul născut între mai mulţi fraţi Domnul nostru intonează
acum cîntarea de laudă în adunare spre lauda lui Dumnezeu şi
Tatăl nostru.
Vrei şi tu iubite copil a lui Dumnezeu să cînţi şi tu această cîn-
tare de laudă intonată de Domnul Isus?
Se cere multă supunere la Cuvîntul lui Dumnezeu ca să ne dăm
seama bine ce înseamnă TABĂRA şi multă putere
duhovnicească pentru ca să ieşim din ea şi astfel dirijaţi NUMAI
de Domnul Isus Hristos să putem cînta cîntarea de laudă. în
tabără dirijează omul şi firea lui pămîntească!
341

20 NOIEMBRIE
Bucuraţi-vă totdeauna în DOMNUL!	Filip. 4,4.
în Domnul Isus este şi azi ca în toate timpurile o bucurie conti-
nuă şi fără sfîrşit, căci El însuşi este izvorul nesecat al acestei
bucurii. Noi avem ocazia să cunoaştem această bucurie, care nu
o cunoaşte nici cel mai bogat om din lume, nici cel mai bun, nici
cel mai înălţat. în toate cît le oferă lumea nu se găseşte bucurie
care să rămînă. Totul este trecător, totul este distrus prin păcat,
totul este deşertăciune. Singur credinciosul are totdeauna teme-
lia bucuriei, el are dreptul să se bucure totdeauna în Domnul său
Prea Iubit. Oriunde ne ridicăm ochii spre El găsim motive de
bucurie adevărată, sinceră şi statornică.
Să ne gîndim la mîntuirea noastră cea veşnică şi măreaţă, care
ne-a fost dăruită în Domnul Hristos Isus. Odinioară eram săraci
şi pierduţi, păcătoşi înrăiţi, distruşi, fără nici o putere, morţi în
păcate şi nelegiuiri şi nu ne puteam aştepta la altceva din partea
unui Dumnezeu sfînt şi drept decît la veşnică pierzare. Dumne-
zeu care e Iubire, S-a îndurat de noi şi a dat pe singurul Său Fiu
prea iubit şi întîi născut pentru ca noi prin credinţa în El să avem
o mîntuire desăvîrşită, depună iertare a păcatelor, şi o viaţă
nouă netrecătoare.
Prin lucrarea Sa desăvîrşită sîntem scoşi din vechea stare a lui
Adam şi transpuşi în una nouă; noi stăm acuma ÎN Hristos în
faţa lui Dumnezeu. Noi am încetat să fim sclavi Satanei şi ai
păcatului şi nu ne mai găsim în lanţurile lor. Prin credinţă în El
am primit viaţa veşnică, acea viaţă care era la Tatăl şi care s-a
arătat în învierea plină de victorie.
Gîndul la această măreaţă lucrare ne umple inimile cu bucurie şi
fericire. Nu-i oare acesta marele subiect al adevăratei bucurii?
Niciodată n-ar trebui să pierdem din vedere, noi creştinii că NU
avem o religie, fie ea chiar creştină ci avem VIAŢA, avem pe
Isus care nu are nimic cu părerile, dogmele;...
342

21 NOIEMBRIE
Oricui bea din apa aceasta, îi va fi iarăşi sete, dar oricui va
bea din apa, pe care i-o voi da Eu, în veac nu-i va fi sete;
ba încă apa, pe care i-o voi da Eu, se va preface în el
într-un izvor de apă, care va ţîşni în viaţa veşnică.
loan 4,13,14.
Samariteanca cu care vorbea Domnul la fîntîna din Sihar, era un
obiect al milosteniei Domnului nostru. Toate gîndurile ei se ro-
teau în jurul necesităţilor pămîhteşti şi a îndeplinirii poftelor ei.
Samariteanca era expusă pierzării. Ea îşi împărţea traiul cu toţi
oamenii fireşti, care sînt în această lume fără nădejde deoarece
au părăsit izvorul de apă vie şi şi-au făcut „puţuri crăpate care nu
ţin apa" (Ier. 2.13) ca să-şi astîmpere setea. Chiar şi fîntîna din
Sihar, care a săpat-o Iacov, putea să astîmpere cerinţele trupeşti
pentru o bucată de vreme fiind nevoie să scoată apă de fiecare
dată.
Dar acum Domnul Isus se ocupă de această femeie pentru ca,
mai întîi să trezească în ea necesitatea binecuvîntărilor a cărui
izvor este însuşi Dumnezeu. Osteneala Domnului nu a fost în
zadar, deoarece femeia samariteanca a fost pusă în lumina lui
Dumnezeu unde şi-a văzut viaţa ei plină de vinovăţie şi de păcat.
Ce întuneric o fi fost în viaţa ei şi ce efect a avut cînd lumina a
pătruns în ea! Nu s-a mai gîndit la ulciorul ei şi a fugit repede în
oraş să spună mărturia unui om care i-a spus tot ce a făcut. Setea
trupească a uitat-o, ea a devenit un izvor de apă care ţîşneşte în
viaţa veşnică.
Dacă ai de gînd să înaintezi în viaţa creştină, să te bucuri mai
mult de viaţa dumnezeiască şi să cunoşti şi mai mult pe Isus,
retrage-te în pustiul inimii tale, ca golul ei să fie pün de El. El
să-ţi fie singura hrană, Mana din pustie. Culege-1 ca albina mie-
rea, de pe rouă limpede a Cuvîntului Său şi hrăneşte-te cu El.
343

22 NOIEMBRIE
Dacă DUMNEZEU este pentru noi, cine va fi împotriva
noastră?	Rom. 8,31.
Este necesar să ne gîndim la puterea care e pentru noi, cît şi la
puterile care sînt împotriva noastră. Dacă nu cunosc puterea
care e pentru mine atunci sînt neliniştit; în loc s-o folosesc în
toate împrejurările, sînt într-o continuă luptă individuală.
„Dacă Dumnezeu este pentru noi, cine va fi împotriva noastră,
atunci nici cea mai aspră împotrivire nu mă poate clinti.
Eu trebuie să fiu învăţat că Dumnezeu este în TOATE chiar şi
PESTE lucrurile care mă preocupă sînt cel fără putere să rezist
împotrivirilor unei lumi plină de ură şi să fiu liniştit aşa cum El
mă călăuzeşte, căci numai aşa este bine. Cu cît cunosc mai bine
şi mai mult puterea împotrivirii, natura şi ţinta ei cu atît voi fi
mai bine pregătit la atacurile ei. Şi cu cît cunosc puterea duşma-
nului meu cu atît mai mult mă voi folosi de izvorul puterii lui
Dumnezeu care îmi aparţine. Cine îl ignorează sau îl subapreci-
ază pe duşman, se bizuie pe puterea sa proprie şi acceptă prea
puţin adevărata putere; dar cine-1 recunoaşte în adevărata sa
brutalitate, cere puterea necesară de la Dumnezeu şi o va pri-
mi.
Cuvîntul lui Dumnezeu numeşte duşmani pe: căpeteniile, dom-
niile, stăpînitorii întunericului, duhurile răutăţii (făpturi spiri-
tuale). Sînt duşmani puternici şi noi facem bine dacă nu-i igno-
răm ca nu cumva să cădem prin ei în păcate. Dar totuşi nu avem
nici un motiv să ne fie frică deoarece TOATĂ puterea lui Dum-
nezeu este de partea noastră, pentru noi şi cu noi. Oare ce pute-
re ar putea să-i reziste? Dacă Dumnezeu este PENTRU noi cine
va fi împotriva noastră?
Vrăjmaşul poate să se împotrivească planurilor lui Dumnezeu,
dar El este mai tare. De aceea nu avem nevoie de nimic altceva,
decît de simplitatea şi duhul unui copilaş, care îşi pune toată
încrederea NUMAI în Dumnezeu.
344

23 NOIEMBRIE
Iată însă scrierea care a fost scrisă: Mene- DUMNEZEU
ţi-a numărat zilele domniei, şi i-a pus capăt. Techel - înse-
amnă că ai fost cîntărit în cumpănă şi ai fost găsit uşor.
Peres - înseamnă că împărăţia ta va fi împărţită, şi dată
Mezilor şi Perşilor.	Dan. 5,26-28.
Aceasta a fost inscripţia de la palatul regal din Babilon pe care
Belşaţar a primit-o cînd s-a ridicat împotriva lui Dumnezeu şi nu
s-a smerit. Scrierea era de la Dumnezeu şi Tălmăcirea pentru
împotrivitorul lui Dumnezeu arăta judecată şi decădere. Belşa-
ţar a primit multă lumină de la Dumnezeu şi de aceea era mai
mult răspunzător şi mai vinovat- Măreţele relevaţii ale lui Dum-
nezeu în domina lui Nebucadneţar nu-i erau ascunse; dacă vrem
să amintim de acel vis al împăratului, la păzirea celor trei tova-
răşi a lui Daniel, la smerenia împăratului şi la reînălţarea lui
Nebucadneţar. Atunci a mărturisit împăratul: „Acum eu, Nebu-
cadneţar, laud şi slăvesc pe împăratul cerurilor căci toate lucră-
rile Lui sînt adevărate, toate căile Lui sînt drepte şi El poate să
smerească."
Cu toate acestea duhul lui Belşaţar s-a înălţat, Domnul împie-
trindu-i inima.
Dacă tu nu eşti mîntuit şi azi Dumnezeu cumpăneşte viaţa ta ce
ar putea să-ţi recunoască din lucrările tale? Tu nu poţi să-i dai
nimic, decît o inimă răutăcioasă şi multe, multe păcate. Dar
harul lui Dumnezeu nu a lipsit niciodată Tu trebuia să te pocă-
ieşti, să te recunoşti, dar tu ţi-ai împietrit inima şi nu te-ai abătut
de la rău. Dacă mai persişti în această situaţie, atunci te va jude-
ca versetul de astăzi. Această întîmplare să-ţi fie o avertizare.
POCĂIEŞTE-TE! ca nu cumva să auzi din partea judecătorului
cuvintele: „Mene techel."
„Pocăiţi-vă dar, şi întoarceţi-vă la Dumnezeu, pentru ca să vi se
şteargă păcatele..." (F. Ap. 3.19).
345"

24 NOIEMBRIE
Du-te cu puterea aceasta pe care o ai, şi izbăveşte pe Isra-
el din mîna lui Madian! oare nu te trimit Eu? Eu voi fi cu
tine.	Jude. 6,14.16.
Vîrstinicii pot adesea să înveţe chiar de la copii. Un tată a obser-
vat cum un copil se chinuia să îndepărteze o piatră mare. Tatăl a
văzut că piatra este prea grea pentru copil şi 1-a întrebat: „Vrei
cu orice preţ să-ţi iroseşti puterea ta?" „Asta vreau să o fac" a
răspuns ostenit copilul. „Nu,nu vei face asta" a răspuns tatăl,
„tu nu mi-ai cerut încă niciodată ajutorul!"
Este minunat, că Dumnezeu în multe locuri ale Cuvântului Său
promite puteri celor care în dragoste şi în ascultarea credinţei
doresc să-I slujească. Să avem deplină ÎNCREDERE că vom fi
ascultaţi cînd venim înaintea tronului de har pentru a primi mi-
lostenie în orice timp.
Versetul de azi tratează despre Ghedeon. Dumnezeu s-a arătat
şi i-a dat o solie mare şi grea, dar tînărul bărbat se simţea foarte
„sărac" şi prea „tînăr" pentru a traduce în viaţă ceea ce i s-a
impus. El simţea ce slab e pentru a îndeplini această solie în
puterea proprie. Dar cît de bine 1-a îmbărbătat Dumnezeu pe
Ghedeon. El trebuia să se convingă că Dumnezeul Atotputernic
e de partea lui. Numai în deplină dependenţă de Dumnezeu
putea să ducă solia în ascultare.
Cine primeşte pe Domnul Isus Hristos în credinţă curată, ca
Mîntuitor şi Salvator, acela are o putere care izvorăşte direct din
Dumnezeu, -Izvor de putere care biruieşte orice din această
lume. însuşi Hristos vrea să ne călăuzească cu puterea Sa, şi să
ne ajute în feluritele încercări şi primejdii care persistă pe dru-
mul nostru prin această lume. Aceste puteri le primesc numai
aceia care-I slujesc. Nu vrei să-I slujeşti şi tu?
Ne întrebuinţăm noi toată dibăcia şi iscusinţa pe care o avem
pentru interesele adevăratei Adunări a lui Dumnezeu sau le fo-
losim pentru a împodobi o lume nelegiuită?
346

25 NOIEMBRIE
Daniel s-a hotărît să nu se spurce cu bucatele alese ale
împăratului şi cu vinul pe care-1 bea împăratul, şi a rugat
pe căpetenia famenilor dregători să nu-1 silească să se
spurce.	Dan. 1,8.
Din cauza neascultării, poporul Israel a fost luat şi dus în Babi-
lon. Odată cu acesta a fost luat ca prizonier şi tînărul Daniel.
Dar fidelitatea lui Daniel nu a fost uitată de Dumnezeu care nu
1-a lăsat în ţara îmbîcsită peste măsură de păcate. Daniel trebuia
să fie un martor a lui Dumnezeu într-o ţară străină. Acolo nu s-a
împotrivit ca să primească el şi prietenii săi nume care stăteau în
directă legătură cu idolii ţării respective, căci nu căuta stima şi
onoarea proprie ci pe a lui Dumnezeu. Foarte uşor se putea lăsa
tentat de împrejurările în care se găsea. Dar la aşa ceva nu s-a
gîndit. căci el era hotărît în inima lui să nu se spurce. Intelectul
omului judeca altfel cînd stăpîneşte gîndirea firii pămînteşti, dar
Daniel care cunoştea Sfînta Scriptură a rămas credincios pres-
cripţiilor lui Dumnezeu. Frica sa faţă de Dumnezeul Cel Viu nu
1-a părăsit cu niciun chip şi astfel a umblat pe calea îngustă cu
preţul vieţii. Chiar atunci cînd mulţimea celor exilaţi s-au unit să
slujească idolilor şi au făcut multe nelegiuiri, Daniel nu s-a lăsat
corupt ci a rămas credincios Cuvîntului.
Cum vorbeşte această pildă inimilor noastre! Vai! noi sîntem
foarte influenţabili ca să privim pe oameni cînd ei mărturisesc că
sînt credincioşi. Dima a părăsit Calea din dragoste faţă de lume,
dar Pavel nu s-a gîndit niciodată să facă lucrul acesta. Dacă
vedem în zilele noastre pe unii care se spurcă din bucatele alese
ale împăratului întunericului, atunci să-i avertizăm serios şi să
nu-i luăm ca pilde cu nici un chip!
Credinciosul se arată necredincios lui Hristos în măsura în care
are legături cu lumea.
347

26 NOIEMBRIE
Cît este de departe răsăritul de apus, atît de mult depăr-
tează El fărădelegile noastre de la noi.         Ps. 103, 12.
Aşa va vorbi rămăşiţa lui Israel în zilele din urmă despre bună-
tatea şi milostenia lui Dumnezeu. Dar şi nouă ni s-a prezentat
Dumnezeu în milostenia Lui, şi noi avem multe pricini să lău-
dăm Numele Lui. Fărădelegile noastre care ne despărţeau de
Dumnezeu, El le-a îndepărtat atît de mult cum este răsăritul cu
apusul Soarelui. Aşa cum aceste două nu se întîlnesc, nu se pot
uni, tot aşa nici păcatele noastre nu mai sînt luate în seamă de
Dumnezeu. „Şi nu-Mi voi mai aduce aminte de păcatele lor şi
nici de fărădelegile lor." (Evrei 10.17).
Dacă ne gîndim că aceasta este spusă tocmai de rămăşiţa lui
Israel şi că în versetul nostru este prima dată amintit răsăritul,
înţelegem încă un gînd frumos.
La cortul întîlnirii -locuinţa lui Dumnezeu pe acest pămînt intra-
rea şi curtea au fost aşezate totdeauna către răsărit. în schimb în
apus era Sfînta Sfintelor -acolo trăia Dumnezeu în nor care era
aşternut peste chivot- şi numai odată pe an era posibil ca marele
preot să intre şi atunci nu fără sînge. Poporul stătea departe -în
răsărit- în ziua ispăşirii cînd intra marele preot. Cît de mare ar fi
fost dorinţa israelitului ca să intre în prezenţa lui Dumnezeu nu
ar fi fost posibilă. Păcatul mărea această depărtare şi oprea
apropierea.
După ce Domnul Isus a isprăvit lucrarea Sa pe Golgota perdea-
ua din templu care despăţea Sfînta Sfintelor s-a rupt în două de
sus în jos şi în felul acesta în faţa lui Dumnezeu s-a isprăvit ceea
ce era de făcut pentru păcatele noastre. Noi acum putem să ne
apropiem de El şi să-I aducem adorarea care El singur o meri-
tă.
Noi sîntem răspunzători să recunoaştem şi să ne găsim locul în
Adunarea lui Dumnezeu care nu este o organizaţie meşteşugită
de om ci un Trup viu, format prin Duhul Sfînt.
348

27 NOIEMBRIE
Să nu mănînci pîine nici să nu bei apă, şi nici să nu te
întorci pe drumul pe care te vei duce.         1. Reg. 13,9.
Din cauza neascultării lui Solomon, Dumnezeu a împărţit împă-
răţia încît a luat zece seminţii de la Roboam şi le-a dat lui Iero-
boam. Dar locul unde se slăvea şi se înălţa Numele lui Dumne-
zeu (în Deuteronom se precizează lucrul acesta de 21 de ori) şi
unde toţi bărbaţii se întuneau de trei ori pe an, rămînea Ierusa-
limul. Aici era sfinţenia, era Templul, aici stătea altarul, pe care
trebuia să se aducă neîntrerupt arderile de tot. Numai sub aceas-
tă jertfă Dumnezeu a putut să stea în mijlocul poporului.
Prin prezenţa părţii bărbăteşti la aceste trei mari sărbători s-a
dat practic expresia unităţii poporului. Pentru Ieroboam comu-
niunea şi expresia unităţii poporului cu Dumnezeu era ceva de
domeniul indiferentului. Poziţia şi viaţa lui erau mai de preţ,
pentru el. De aceia a spus către popor: „Destul v-aţi suit la
Ierusalim; Israele! Iată Dumnezeul tău care te-a scos din ţara
Egiptului."
Aşa a introdus în Israel noutăţi care s-au născut în inima lui
abătînd poporul de la ascultarea de Dumnezeu şi chiar la decă-
dere faţă de El. Aici omul lui Dumnezeu nu avea voie nici să
mănînce, nici să bea, pentru a nu avea COMUNIUNE cu răul.
Cu toată puterea a judecat fapta lui Ieroboam şi propovăduia
judecata lui Dumnezeu. Dovada că Dumnezeu se ţine de promi-
siunile Lui a fost arătată prin aceea că proorocul a primit înşti-
inţarea să nu se întoarcă pe drumul pe care a venit. întoarcerea
proorocului pe acelaşi drum însemna că nu e ascultător de Cu-
vîntul lui Dumnezeu. Comuniunea cu Dumnezeu se poate găsi
numai pe calea FIDELITĂŢII.
Cînd vedem sfîntul Nume al Domnului Isus pus alături cu stri-
căciunea şi răutăţile fără margini ale omului; cînd vedem sfintele
Lui cuvinte amestecate cu nişte obiceiuri religioase, nelegiuite
putem spune că ne apropiem cu paşi repezi de cele din urmă
zile.
349

28 NOIEMBRIE
Este omul lui DUMNEZEU care n-a ascultat de porunca
DOMNULUI, şi DOMNUL 1-a dat în ghiarele leului.
1. Reg. 13,26.
De ce a trebuit să vină un prooroc din Iuda ca să mărturisească
împotriva împăratului lui Israel? Nu era în Betel un prooroc
bătrîn? Nu trebuia acesta să propovăduiască împotriva celor
care se abat de la prescripţiile lui Dumnezeu pentru a nu fi ştir-
bită cinstea şi slava lui Dumnezeu? întotdeauna este aşa: Nu eşti
ascultător la început de voia lui Dumnezeu, atunci ochii se întu-
necă foarte repede şi cugetul devine nesensibil. Dacă locuieşti
împreună cu cei a căror iniţiative nu sînt călăuzite de Cuvîntul
lui Dumnezeu atunci mergi pe cale în jos. Proorocul din Iuda a
făcut lucrarea sa în fidelitate şi se găsea deja pe drumul de a
merge acasă. Dar ispititorul s-a apropiat de el, în persoana pro-
orocului din Betel. Ce simplu era dacă omul din Iuda rămînea la
cele spuse de Dumnezeu de a nu intra în comuniune cu răul din
Israel prin mîncare şi băutură în Israel. El trebuia să ştie că Unul
şi Acelaşi Dumnezeu nu dă două legi care se contrazic. Din
nefericire el a părăsit linia clară a DESPĂRŢIRII de rău şi s-a
întors să mănînce şi să bea. Urmările au fost foarte triste şi
serioase. Nici proorocul din Betel, deşi era prooroc mincinos nu
a fost lovit cu o judecată aşa de aspră. Simţurile lui au devenit
imune la cuvintele lui Dumnezeu.
La fel şi astăzi ispititorul vine la noi să ne înşele să mîncăm şi să
bem acolo unde nu e voia lui sau unde Domnul nostru nici nu e
prezent. Cum ar putea un creştin să mănînce pîinea şi bea vinul
în amintirea morţii Domnului în biserica din Laodicea, cînd de
fapt El nu este acolo şi mai mult decît atît îi cheamă pe cei ce vor
să asculte să iasă afară din tabără unde este şi El? (Vezi Apoc.
3.14-22; Evrei 13.13; 1 Cor. 5.6-13; 2 Cor. 6.14-18; 1 Cor.
10.14-23). ■
De aceea să fim sinceri şi să ascultăm de voia lui exprimată cu
atîta claritate şi practicată în Filadelfia!
350

29 NOIEMBRIE
DOMNUL este Păstorul meu: nu voi duce lipsă de nimic.
Ps. 23,1.
Ce valoare mare a avut şi are acest Psalm pentru inima credin-
ciosului! El a mîngîiat mai mult decît orice balsam pe acest
pămînt; el a îmbărbătat o mulţime de întristaţi; a fost un balsam
în inima celor îndoliaţi, a fost uleiul care se turna pe răni deschi-
se. El nu va părăsi această vale a plîngerii pînă cînd ultimul
trecător va părăsi acest pămînt, pînă cînd ultima lacrimă va fi
fost ştearsă.
Foarte important este locul ocupat de acest Psalm în Psalmtire.
Psalmul 22 ne înfăţişează sentimentul de adîncă durere care
avea să vină peste Domnul Isus la cruce, iar Psalmul 24 ne des-
crie venirea Lui ca împărat în slavă în care se va arăta împărăţia
Lui pe pămînt. între cruce şi slavă este pustietatea iar partea
credincioşilor, şi calea lor fericită în această pustie face obiectul
temei din Psalmul 23.
Din conţinutul lui putem desprinde, deşi descrie calea prin pus-
tie, că nu e vorba de nici un oftat şi de nici o jale. Sufletul îşi
îndreaptă privirea NUMAI spre El, spre Acela care e Domnul
sufletului. Plin de El strigă: „Domnul este PĂSTORUL meu."
Sufletul nu spune: „O ce bine ar fi dacă Domnul ar fi Păstorul
meu." sau „El va deveni cîndva Păstorul meu. NU, sufletul ştie
şi se bucură de această stare care El însuşi i-a dat-o. El este azi şi
mîine, El este şi rămîne Acelaşi! Cine poate spune: cel Veşnic,
cel Neschimbat, Cel care a făcut şi întreţine această lume este şi
„Păstorul meu" acela poate să spună: „Nu voi duce lipsă de
nimic."
Numai ca popor mîntuit, după ce adunarea lui Israel a ieşit din
botezul lor prin „nor şi mare" şi cînd au putut privi pe egiptenii
morţi pe ţărmul mării, auzim cîntecul de biruinţă. La fel şi noi,
mai întîi trebuie să ne ştim mîntuiţi prin puterea morţii şi învierii
Domnului Isus, pentru a da mărturia unui cuget curat prin botez
şi de a aduce o adorare plăcută Lui şi bine înţeleasă de noi.
351

30 NOIEMBRIE
Căci DUMNEZEU va aduce orice faptă la judecată şi
judecata aceasta se va face cu privire la tot ce este ascuns
fie bine, fie rău.	Ecl. 12,14.
Dumnezeu va cumpăni şi va judeca chiar şi gîndurile ascunse ale
oamenilor care erau păcate. Dumnezeu cunoaşte orice gînd.
Psalmistul spune: „Căci nu-mi ajunge cuvîntul pe limbă şi Tu
Doamne îl cunoşti în totul." (Psalm 138.4).
Prin mărturisirea judecăţii, Dumnezeu dovedeşte încă odată că
omul nu încetează să existe chiar şi după despărţirea sufletului
de trup în moarte. Dumnezeu în înviere va uni iarăşi trupul cu
sufletul, pe cel credincios într-un trup de slavă pe cînd cel necre-
dincios cu un trup care în continuare rămîne în păcat şi legăturile
lui, deoarece nu au primit harul nemărginit descoperit în Hris-
tos. Necredincioşii vor fi judecaţi în faţa tronului alb. loan vede
în Apocalipsa cap. 20 pe morţii mici şi mari, înfăţişaţi în faţa
acestui tron, unde vor primi judecata lui Dumnezeu peste ei,
partea lor fiind iazul de foc, care arde încontinu Credinciosul
NU VINE la judecată deoarece Domnul Isus a fost judecat în
locul Iui. Noi vedem pe credincioşi în Apocalipsa cap. 5 şezînd
pe tronuri şi aducînd adorare şi închinăciune Mielului lui Dum-
nezeu. Noi ne vom înfăţişa, da în faţa tronului de judecată a lui
Hristos pentru a recunoaşte cum apreciază Dumnezeu viaţa
noastră. Domnul va răsplăti ceea ce harul lui Dumnezeu a putut
lucra în credincioşi.
De care înviere vei aparţine suflete scump? învierea judecăţii
deoarece ai făcut ce este rău lepădîndu-1 pe Domnul, sau vei
aparţine învierii la viaţă veşnică deoarece ai făcut ce este
bine?
Cum s-ar putea îndoi un creştin cînd ştie că un Advocat, adică
„Isus Hristos cel drept" îi ţine necurmat locul în faţa scaunului
de domnie al lui Dumnezeu? (1 loan 2.1).
Cel mai slab dintre mădularele Adunării lui Dumnezeu are
dreptul să ştie că TOATE păcatele i-au fost ispăşite, judecate,
purtate pe crucea Lui.
352

CALENDAR BIBLIC Bg. 12

DECEMBRIE

1 DECEMBRIE
în adevăr, am avut o mare bucurie şi mîngîiere, pentru
dragostea ta, fiindcă, frate, inimile sfinţilor au fost învio-
rate prin tine.	Fii. 7.
Ce mărturie bună a putut să spună apostolul Pavel despre „fra-
tele" său Filimon! El nu avea numai măreaţa credinţă în Dom-
nul Isus ci arăta dragostea sa către toţi sfinţii. Dacă credinţa în
inimă este vitală, credinţa în Domnul Isus, care S-a dat pentru
noi ca preţ de răscumpărare, atunci credinţa şi dragostea se
unesc în El şi este foarte normal ca să intre în acţiune dragostea
către toţi fraţii. Dar cum sînt numiţi aceştia în versetul nostru şi
în alte versete ale Scripturii? Duhul lui Dumnezeu îi numeşte
sfinţi şi în altă parte prea iubiţi. E minunat de la ce înălţime a
dragostei dumnezeieşti sîntem priviţi! La rîndul nostru să privim
oare de la o înălţime mai mică dragostea Domnului? Dacă s-ar
întîmpla aceasta atunci dragostea către fraţi ar fi înfrînată şi
aceasta ar însemna mare pierdere atît pentru noi cît şi pentru
alţii.
Cuvîntul de astăzi ne arată o acţiune a dragostei: inimile sfinţilor
au fost înviorate. Oare nu este un gînd măreţ ca tu şi cu mine să
contribuim ca inimile sfinţilor să fie înviorate şi înveselite? Mo-
dul în care intră în acţiune dragostea depinde de împrejurări şi
ocazii. Dragostea înviorează inimile încît se apleacă la orice ini-
mă frîntă la alinarea durerii, în alt loc poartă pe umerii rugăci-
unii pe fraţii care stau în lupte cu lumea şi firea ei şi atîtea alte
ocazii.
De s-ar găsi dragostea aceasta înviorătoare tot mai mult şi în
noi. Scumpul meu frate şi călător spre casa Tatălui, arată şi tu în
viaţa ta practică această dragoste ca cei din jurul tău să se bucure
de tine şi de comuniunea cu Domnul Isus Hristos.
Cum putem noi pretinde că iubim pe aproapele nostru ca pe noi
înşine, atunci cînd îl lăsăm să rabde de foame, în timp ce noi
înşine avem mai mult decît de ajuns?
354

2 DECEMBRIE
Căci a binevoit să ne descopere taina voiei Sale, după
planul pe care-1 alcătuise în Sine însuş, a-Şi uni iarăşi sub
căpetenia lui HRISTOS, toate lucrurile: cele din ceruri, şi
cele de pe pămînt, în El am fost făcuţi şi moştenitori.
Efes. 1,9-11.
în acest text (versetul 10) în traducerea greacă este folosit cuvîn-
tul căpetenie ca şi în versetul 22 în locul cuvîntului într-unui.
Atunci versetul nostru ar fi: „Ca să-1 aducă la împlinire la plini-
rea vremilor spre a-Şi uni iarăşi sub căpetenia lui Hristos..."
Hristos va fi odată căpetenie peste tot ce este în cer şi pe pămînt.
Ce viitor minunat pentru Cel care acum mai este lepădat şi pen-
tru noi care sîntem moştenitorii Lui!
El ne va învia din morţi pentru ca la împlinirea vremii să fim
totdeauna cu El. Noi acum nu vedem totul supus sub picioarele
Lui. Dar vedem pe Domnul Isus Hristos încoronat cu slavă şi
cinste aşteptînd, la fel cum aşteaptă şi El ca duşmanii Lui să fie
făcuţi aşternut al picioarelor Sale. Cînd va veni, va uni pe toţi ai
Săi. Prima dată vor învia cei morţi în Domnul şi cei care trăiesc
vor fi schimbaţi şi astfel vor fi totdeauna cu Domnul. El ne va
duce în casa Tatălui. Acolo e locul nostru şi acolo ne-a pregătit
un locaş. Totul este pregătit în mod excepţional, numai pe moş-
tenitori trebuie să-i mai aibă în jurul Său ca să poată primi
moştenirea, ca să fie un Trup desăvîrşit.
Acum încă nu vedem toate lucrurile supuse Lui, dar cînd va veni
în slavă i se vor supune toţi. La marea judecată care va veni
asupra lumii noi îl vom urma îmbrăcaţi în chipul Său cel minu-
nat.
Un adevărat om botezat este-cum spune apostolul-acela care
„ascultă din inimă dreptarul învăţăturii pe care a primit-o (Rom.
6.17); este omul care a trecut din lumea veche în cea nouă, cu
duhul, cu mintea şi prin credinţă.
C. H. Machintosch
355

3 DECEMBRIE
Căci cine mînîncă şi bea nevrednic îşi mănîncă şi bea osîn-
da lui însuş, dacă nu deosebeşte trupul DOMNULUI.
1. Cor. 11,29.
Este un mare privilegiu să ne ocupăm locul nostru la Masa Dom-
nului ca să sărbătorim împreună cu toţi cei răscumpăraţi aminti-
rea morţii Domnului Isus. Dar pe de altă parte sîntem în legă-
tură cu o mare răspundere. Inimile noastre se bucură că Domnul
Şi-a dat pentru noi sîngele şi trupul Său. Dacă se găseşte această
dragoste în inimile noastre şi le îmbărbătează zi de zi nu poate
decît să se înalţe laudă, mulţumire şi adorare, pentru Cel care
S-a dat pentru noi.
Masa Domnului reprezintă şi marea răspundere pe care o avem
unii faţă de alţii în păstrarea comuniunii (legăturii frăţeşti). Nici-
odată să nu ne aşezăm la masa Domnului fără o cercetare pro-
fundă, intimă şi clară în lumina lui Dumnezeu. Cît de uşor pot să
fie în inimile sau în viaţa noastră lucruri care nu sînt judecate!
Cuvîntul de azi vorbeşte de a „mînca şi a bea cu nevrednicie."
Copiii lui Dumnezeu din Corint nu au respectat Masa şi Domnul
a răspuns cu judecată în îmbolnăviri şi moarte,
în Psalmul 93.5 citim: „Sfinţenia este podoaba Casei Tale."
Aceasta este o temelie dumnezeiască. Cu Numele sfînt al Dom-
nului nu poate intra nimic în legătură. Dacă sîntem delăsători în
practicarea judecăţii proprii devenim reci şi indiferenţi faţă de
dragostea Domnului, atunci Dumnezeu în marea Sa sfinţenie
trebuie să ne pună sub disciplină. De s-ar întipări aceasta adînc
în inimile noastre şi aceasta să ne conducă la o judecată perso-
nală. Numai aşa va putea sta în picioare legătura cu Domnul şi
noi să ne apropiem cu o inimă plină de fericire şi de mulţumire şi
de a aduce adevărata adorare la Masa Lui.
Este adevărat că avem „aluat" în noi, dar nu avem nimic „necu-
rat" asupra noastră. Nu trebuie să ne îndreptăm privirile noastre
spre păcatele noastre, ci spre Acela care le-a purtat pe cruce şi
care ni le-a ridicat pentru totdeauna. Noi trebuie să dăm afară
„aluatul" cel vechi.
356

4 DECEMBRIE
Dragostea nu se mînie, nu răsplăteşte rău cu rău.
1. Cor. 13,5.
Odinioară un fost preot catolic a devenit un credincios sincer
care căuta să difuzeze Sfînta Scriptură. Cu această misiune a
venit şi la casa unui om bine înstărit. Dar a fost alungat într-un
mod foarte neprietenos. Dar în curînd a venit iarăşi cu acelaş
lucru, dar tot fără succes. Neobosit în toate ocazile care se iveau
a încercat să-i dea o Biblie. La a patrusprezecea oară acest bogat
1-a lovit aşa de tare în cap că a trebuit să stea la pat mai multe
zile. Scurt timp după această întîmplare fratele nostru credincios
aude că soţia bogatului e grav bolnavă. Cînd întîlneşte pe bogat
pe stradă caută plin de milă să-i împărtăşească durerea sa, spu-
nîndu-i că e alături de el în aceste clipe grele şi caută din nou să-i
dea o Biblie. Pentru a scăpa de el, bogatul o ia dar foarte înfu-
riat şi plin de mînie. După cîteva zile acest bogat a vizitat pe
solul lui Dumnezeu şi sub un şuvoi de lacrimi 1-a rugat ca să-1
ierte spunîndu-i aceste cuvinte: „Un lucru mai trebuie să-mi spui
domnule, dacă mai cauţi să difuzezi această Carte la nemernici
ca mine care de patrusprezece ori te-am alungat şi ai mai venit a
cincisprezecea oară?"
De-ar avea cei care au găsit pacea şi mîntuirea în Hristos mai
multă dragoste pentru cei pierduţi. Astfel de dragoste nu se stin-
ge prin alungare sau vorbe dure. Dragostea Domnului Isus nu
s-a stins nici în faţa unor mari şuvoaie de apă. (Cînt. Cînt. 8.7).
Nu te mişcă dragostea Domnului Isus care pentru împotrivitorii
şi duşmanii lui S-a dat la moarte? El a luat asupra Sa toate
păcatele lor pentru a-i scăpa de judecata lui Dumnezeu.
Le vesteşti tu această dragoste, sau gîndeşti că sînt prea păcă-
toşi, prea împotrivitori? Nu sta de vorbă cu raţiunea firii tale
pămînteşti ci adu-ţi aminte că El personal ţi-a poruncit: „Duceţi-
vă în toată lumea şi propovăduiţi Evanghelia la orice făptu-
ră. .."
Vestiţi Evanghelia şi acolo unde logica voastră vă spune că nu
are rost.
357

5 DECEMBRIE
De aceea, luaţi toată armătura lui DUMNEZEU, ca să vă
puteţi împotrivi în ziua cea rea, şi să rămîneţi în picioare,
după ce veţi fi biruit totul.	Efes. 6,13.
în lupta credinciosului nu există neutralitate. Credinciosul se
vede faţă în faţă cu un duşman puternic care niciodată nu capi-
tulează: „Domnul puterii văzduhului" „împotriva căpeteniilor,
împotriva domniilor, împotriva stăpînitorilorîntunerecului aces-
tui veac, împotriva duhurilor răutăţii care sînt în locurile ce-
reşti."
Este un duşman care se prezintă cîteodată deschis, cîteodată
plin de viclenie şi care foloseşte diferite metode pentru a ne duce
la decădere, de a ne fura posibilitatea savurării binecuvîntărilor
noastre cu care sîntem binecuvîntaţi în locurile cereşti în Hris-
tos. Ochii lui sînt aţintiţi mai mult ca pe orice pe copiii lui Dum-
nezeu ca să-i abată de la calea Domnului Isus.
Oare nu-i puterea satanei învinsă prin moartea Domnului? Fără
îndoială, de aceea nu are nici posibilitate de a atinge mîntuirea şi
siguranţa veşnică a celor credincioşi. Ei sînt copiii lui Dumnezeu
şi trebuie să trăiască ca atare pe acest pămînt. Satana este căpe-
tenia acestei lumi şi este deosebit de activ în aceste zile pentru a
abate pe credincioşi cu lucuri lumeşti.
Cum putem oare să ne împotrivim acestui împotrivitor? Prin a
privi ţintă prin credinţă şi a pune în practică faptul că Domnul
1-a BIRUIT. Prin propria noastră putere nu putem să-1 biruim,
de aceea sîntem îndemnaţi: „întăriţi-vă ÎN Domnul şi în puterea
tăriei Lui." De aceea avem nevoie de toată armătura lui Dum-
nezeu care o ţine pregătită pentru noi. Numai dacă sîntem înar-
maţi putem fi biruitori în ziua cea rea şi vom rămîne în picioa-
re.
O mărturisire de credinţă poate fi cît de dreaptă, dar, fără Dom-
nul Hristos, cînd e pusă la încercare, se dovedeşte stearpă, rece
şi moartă.
358

6 DECEMBRIE
Tot aşa să lumineze şi lumina voastră înaintea oamenilor,
ca ei să vadă faptele voastre bune, şi să slăvească pe Tatăl
vostru, care este în ceruri.	Mat. 5,16.
O tînără fată care lucra în biroul unchiului ei s-a predat Dom-
nului Isus Hristos. înaintea pocăinţei ei, a tras foloase fiind ne-
poata şefului şi a fost destul de arogantă şi neprietenoasă faţă de
personal. După ce a primit pe Domnul Isus prin credinţă ca
Mîntuitorul ei s-a petrecut o schimbare totală. într-o zi a auzit
cum două colege discuta despre ea şi spuneau: „Acum a devenit
evlavioasă dar vrem să vedem dacă s-a schimbat." Tînăra cre-
dincioasă a povestit lucrul acesta prietenilor ei şi le-a spus că are
dorinţa să arate colegilor ei că Mîntuitorul schimbă din temelii
pe om. Astfel s-a dus la colegii ei şi cu o mimă smerită le-a spus
că-i pare rău că în trecut a fost aşa de îngunfată şi arogantă. Ei
au fost foarte miraţi de mărturisirea ei şi totodată au putut con-
stata transformarea. Adevăraţii credincioşi pot fi transformaţi,
şi aceia care nu au putut să o suporte din cauza ieşirilor ei au
început să o iubească. DA, ISUS A SCHIMBAT VIAŢA
MEA.
La fiecare, care s-a predat Domnului Isus şi-L urmează trebuie
să fie schimbată umblarea sa în această lume. Să lăsăm lumina
noastră să lumineze faţa oamenilor ca să vadă faptele noastre
bune şi să slăvească pe Tatăl nostru care este în ceruri. Copiii lui
Domnezeu prin purtare necuvincioasă pot fi o unealtă prin care
oamenii să lepede sau să urască pe Domnul Isus.
Adevăratul creştinism este departe de a fi acel program de dis-
tracţii, coruri şi muzică pe care-1 vedem azi la creştinătatea mo-
dernă. El nu se poate confunda cu felul confortabil de viaţă, cu
căutarea de plăceri egoiste care se observă atît de des printre
creştinii zilelor noastre. Creştinismul adevărat este o luptă pe
viaţă şi pe moarte cu puterile întunericului, cu noi înşine.
359

7 DECEMBRIE
Şi voi n-aţi primit un duh de robie, ca să mai aveţi frică; ci
aţi primit un duh de înfiere, care ne face să stigăm: Ava,
Tată! însuş Duhul adevereşte împreună cu duhul nostru
că sîntem copii ai lui DUMNEZEU. Şi dacă sîntem copii
sîntem şi moştenitori: moştenitori ai lui DUMNEZEU, şi
împreună moştenitori cu HRISTOS.        Rom. 8,15-17.
Aceasta e partea credincioşilor adevăraţi care sînt în strînsă le-
gătură cu Hristos. Noi mai sîntem în lumea aceasta care 1-a lepă-
dat pe Domnul. Credem întradevăr că satana este stăpînitorul şi
dumnezeul acestei lumi? Ne-am îndreptat noi umblarea noastră
fondaţi pe această credinţă? Este pentru noi un adevăr că Dom-
nul sade la dreapta lui Dumnezeu şi că El va reveni pentru a ne
lua la El ca să primim binecuvîntările în casa Tatălui, să vedem
slava şi să savurăm dragostea Lui? Mărturisim prin faptele şi
umblarea noastră aceasta? Se găseşte în inimile noastre acea
dragoste copilărească faţă de Tatăl care e dovada că sîntem fii?
Purtăm în noi mărturia că sîntem moştenitori ai tuturor binecu-
vântărilor şi ai slavei? Ocupăm acelaşi loc în această lume pe
care 1-a ocupat şi Domnul? Cînd a fost în lume nu a avut nici un
loc. Dar care e situaţia ta? După ce speră inima ta, după lucru-
rile văzute sau după cele nevăzute? Ce loc ocupă Domnul în
noi? Locuieşte El în inima noastră încît să putem spune că El
este preţul cel mai scump? Dacă acceptăm atunci ne putem bu-
cura de venirea Sa şi să spunem şi noi: Amin! Vino Doamne
Isuse!
Să cercetăm cu toţii aceste întrebări şi să dăm un răspuns clar din
toată inima!
Nu este nimic adevărat, nimic trainic, nimic mulţumitor, decît
ÎN Hristos. în afară de El „totul este deşertăciune şi goană după
vînt." (Ecles. 2.17). NUMAI în Isus Hristos avem totul
deplin.
360

8 DECEMBRIE
Drept răspuns, Isus i-a zis: Marto, Marto, pentru multe
lucruri te îngrijorezi şi te frămînţi tu, dar un singur lucru
trebuieşte: Maria şi-a ales partea cea bună, care nu i se va
lua.	Luc. 10,41.42.
Marta se pare că era persoana principală în casa din Betania.
Noi citim: „Şi o femeie, numită Marta, L-a primit în casa ei." Ea
se simţea atrasă de Isus, ea îl iubea şi punea mare preţ pe comu-
niunea cu El. Ea îi deschide casa de mai multe ori, dar nu cu
răceală şi formalitate ci din toată inima: „Marta era împărţită cu
multă slujire." Ea avea dorinţa ca Oaspetele să se simtă cît mai
plăcut în mijlocul lor. Plină de griji nu putea înţelege pe sora ei
Maria care stătea liniştită la picioarele lui Isus, fără să-i dea o
mînă de ajutor. Să nu o judecăm prea aspru. Desigur nu a găsit
în Isus ce a găsit şi a văzut Maria. Pornirea ei era de a servi cu
totul pe Domnul în loc să asculte îndrumările date. Desigur sluj-
ba ei era sinceră faţă de Domnul şi El însuşi a apreciat acest
lucru. Dacă nu critica comportarea Măriei, desigur că El ar fi
lăsat-o să lucreze în linişte. Nu dădea lucru destul servirea Oas-
petului? Nu trebuia servită masa? Desigur! Strădania care o fă-
cea dovedea că era atentă cu El. Domnul însuşi se simţea bine în
casa lor căci i-a vizitat de mai multe ori. Şi totuşi Maria şi-a ales
partea cea bună!
Feluri greşite de a citi Biblia:
1.	Tu citeşti, dar rareori.
2.	Tu citeşti - dar mai puţin decît are nevoie sufletul tău.
3.	Tu citeşti - dar superficial.
4.	Tu citeşti - dar numai din datorie.
5.	Tu citeşti - dar fără respect.
6.	Tu citeşti - dar numai pentru a-ţi mări cunoştiinţele.
7.	Tu citeşti - dar fără adevărată bucurie.
8.	Tu citeşti - dar fără a umbla conform celor citite.
9.	Tu citeşti - dar nu te simţi vinovat.
10. Tu citeşti - dar numai lucruri care te înviorează.
361

9 DECEMBRIE
Rugaţi-vă pentru noi.	Evr. 13,18.
Veşnicia va descoperi odată cît de mare era puterea şi cît de
multe binecuvîntări erau ascunse în rugăciune aici pe pămînt.
Cîţi din bolnavii noştri care se pare că nu fac nimic în lucrarea
Domnului au întărit din aşternutul lor singuratic zi de zi, mîinile
multor slujitori ai lui Dumnezeu care lucrau în apropiere sau în
depărtare. Şi cîţi dintre săraci care au putut să pună pentru lu-
crarea lui Dumnezeu numai o sumă foarte mică, au stăruit înain-
tea visteriei lui Dumnezeu în ascuns pentru binecuvîntările po-
porului şi a lucrării Domnului. Şi odată Domnul va descoperi
toate acestea. Pe timpul împăratului David cei care trebuiau să
rămînă acasă pe timpul luptei au primit jumătate din avuţiile
dobîndite în luptă. (1 Sam. 30.24-25). De n-ar fi inimile celor
care stau acasă moleşite pentru rugăciune! Nu se observă în zile-
le noastre o lipsă a vieţii de rugăciune? Oare nu se infiltrează
starea laşităţii duhul din Laodicea chiar şi în această lucrare încît
se găsesc atît de puţini stăruitori adevăraţi? Timpurile nu au fost
niciodată aşa de serioase şi de primejdioase ca astăzi. Duhul
Sfînt este adesea întristat şi înfrînat şi de aceea lipseşte puterea
şi seriozitatea rugăciunii. Dar fiecare se întreabă: De ce?
Qt de mult interes există în privinţa lucrurilor personale pe cînd
lucrările Domnului stau în urmă şi inima aproape nu se ocupă
deloc cu ele. De s-ar trezi acei la care există această stare şi s-ar
ruşina în faţa lui Dumnezeu şi s-ar umili. Rugăciunea pentru
slujitorii Domnului, care de fapt stau în prima linie de luptă
contra duşmanului este foarte importantă şi de folos pentru întă-
rirea credinţei.
Rugăciunea cea mai bună este aceea care izvorăşte dintr-o pu-
ternică necesitate lăuntrică. Cu toţii am experimentat acest luc-
ru. Cînd viaţa noastră decurge senină şi normală, atunci şi rugă-
ciunile noastre înclină să fie monotone şi uneori plictisitoare.
362

10 DECEMBRIE
în seara aceleiaş zile, cea dintîi a săptămînii, pe cînd uşile
locului unde erau adunaţi ucenicii erau încuiate, de frica
Iudeilor, a venit Isus, a stătut în mijlocul lor, şi le-a zis:
Pace vouă!	loan 20,19.
Ziua întîi a săptămînii, este ziua învierii Domnului, ziua în care
s-a propovăduit lucrarea cea mare că moartea a fost biruită,
căpetenia acestei lumi a fost judecată, fiecare credincios prin
credinţă primeşte viaţa veşnică prin har. Era tot în această zi,
cea dintîi a săptămînii, cînd Domnul s-a apropiat de cei doi uce-
nici care au mers spre Emaus şi le-a deschis Scripturile. Pe cînd
se înoptase, la invitaţia lor El a intrat la ei şi L-au recunoscut la
frîngerea pîini (Luca 24). în seara aceleiaşi zile pe cînd ucenicii
erau adunaţi, Isus a stat în mijlocul lor şi i-a salutat cu pacea
care El a făcut-o pentru ei şi le-a insuflat Duhul vieţii. După o
săptămînă, în ziua întîi a săptămînii îl găsim pe Isus iarăşi în
mijlocul ucenicilor. El îl convinge pe Toma de învierea Sa (loan
20). Era tot ziua întîi a săptămînii cînd ucenicii au fost laolaltă şi
Duhul Sfînt s-a coborît ca să locuiască şi să fie în mijlocul lor
totdeauna (Fapte 2). în prima zi a săptămînii primii creştini se
adunau ca să frîngă pîinea (Fapte 20).
în felul acesta prima zi a săptămînii este foarte importantă şi
sfîntă, aceasta înseamnă că e pusă deoparte prin învierea
glorioasă a Domnului, prin binecuvîntata Sa prezenţă în mijlo-
cul alor Săi, prin pogorîrea sfîntă a Duhului Sfînt şi prin strînge-
rea laolaltă a apostolilor şi a primilor creştini special pentru frîn-
gerea pîinii.
Oare e greu de înţeles prin aceste cîteva exemple ale Sfintei
Scripturi cum şi în ce fel trebuie să se preocupe creştinii dumini-
ca?
„Aduceţi-vă aminte de ziua aceasta, cînd aţi ieşit din Egipt, din
casa robiei; căci cu mînă puternică v-a scos Domnul de aco-
lo."
363

11 DECEMBRIE
Fiecare din voi să strîngă cît îi trebuie pentru hrană, şi
anume un omer de cap, după numărul sufletelor voas-
tre;., din cortul lui.	Exod. 16,16.
Măsura noastră a cerinţei după Cuvîntul lui Dumnezeu şi posi-
bilitatea noastră de recepţionare va fi diferită, dar este o mîn-
găiere de a vedea că Dumnezeu nu le-a dat după posibilitatea lor
de a strînge ci după măsura lor de mîncare. De aceea în primul
rînd nu este important cît citesc eu zilnic în Cuvîntul lui Dum-
nezeu ci important este ca ceea ce am citit să fixez în inimă încît
viaţa mea internă şi creşterea în harul lui Dumnezeu să sporeas-
că. Dumnezeu cunoaşte feluritele noastre împrejurări şi El vede
această situaţie, nu numai pe cea din afară, ci din inimă.
De la o femeie casnică sau de la cei care de dimineaţa pînă seara
tîrziu trebuie să lucreze pentru existenţa zilnică, Domnul nu va
aştepta ca ei să citească ore în şir în Cuvîntul Său; dar dacă vede
în ei o inimă doritoare după Cuvîntul Său şi care îl pune în
practică, atunci va binecuvînta şi sfertul de oră în aşa măsură
încît inima să fie satisfăcută, sufletul îmbărbătat şi credinţa să
progreseze.
Cu totul altfel e cu omul care nu foloseşte timpul lui pentru
cercetarea atentă a Cuvîntului; el va deveni sărac şi fără nici o
creştere duhovnicească.
Israelitul trebuia să strîngă hrana nu numai pentru el ci şi pentru
cei din cortul lui. La fel este şi cu credinciosul care nu e răspun-
zător numai pentru el ci şi pentru familia sa,ca să aibă hrana
zilnică a Cuvîntului lui Dumnezeu. Oare să existe case creştine
unde nu se citeşte zilnic Biblia în comun şi să se roage în comun?
Aceasta e o mare pierdere. Dacă Dumnezeu îl face pe credin-
cios răspunzător de îngrijirea casei în cele pămînteşti (1 Tim.
5.8) atunci îl face mai mult în lucrurile duhovniceşti.
A fi un creştin cu inima împărţită înseamnă a trăi o viaţă deplo-
rabilă şi fără adevărată bucurie. Numai a trăi pentru Hristos
înseamnă a trăi din plin.
364

12 DECEMBRIE
DOMNUL nu va părăsi pe poporul Lui, din pricina Nu-
melui Lui celui mare, căci DOMNUL a hotărît să facă din
voi poporul Lui.	1. Sam. 12,22.
O dată am fost cu adevărat mîhnit -povestea un slujitor al Dom-
nului. Era să mă duc la o înmormîntare a unui prieten iubit şi
frate în Hristos, care fulgerător a fost luat din mijlocul familiei
sale. La marea durere care o împărtăşeam cu familia sa, mai
venea şi sentimentul de pustiu care 1-a lăsat fratele la plecarea sa
fulgerătoare din mijlocul fraţilor, care se adunau în Numele
Domnului Isus în locul acela. Mie mi se părea că fratele trebuia
să mai lucreze timp îndelungat aici. Cum oare se va umplea
acest gol, ce se va întîmpla cu turma? Frămîntat de aceste gîn-
duri ochiul îmi rămîne fixat pe versetul acesta: „Domnul NU va
părăsi pe poporul Lui din pricina Numelui Lui celui mare."
Proorocul a vorbit aceste cuvinte odinioară către poporul Israel
cînd acesta nu a fost ascultător şi aveau motive să se înfricoşeze
deoarece erau multe pricini care duceau la lepădarea lui de către
Dumnezeu. Dar Dumnezeu este drept şi milos; de aceea puteau
să se bazeze pe proorociile lui divine. La fel este şi cu noi, în
zilele de azi. Decăderea nu schimbă cu nimic harul lui Dumne-
zeu, care în orice clipă este partea noastră şi locul de întoarcere.
Dumnezeu nu se va lepăda de nici unul din cei care sînt copiii
Săi. Şi dacă e vorba de Adunarea Lui atunci El însuşi din pricina
Numelui Său se va preocupa de ea pînă la sfîrşit. Nu este vorba
de ceea ce sîntem noi în slăbiciunile noastre ci e vorba de ceea ce
este şi rămîne El.
Dacă nu ne adunăm cu adevărat în Numele Domnului Isus, nu
avem nici un drept să ne aşteptăm ca El să fie în mijlocul nostru;
şi dacă El nu este în mijlocul nostru, atunci strîngerea laolaltă nu
este decît o biată afacere a noastră. Să nu uităm că satana urăşte
pînă şi cea mai mică arătare a Adunării lui Dumnezeu. De aceea
să veghem tot timpul şi în această direcţie.
365

13 DECEMBRIE
Credinţa este o încredere neclintită în lucrurile nădăjdui-
te, o puternică încredinţare despre lucrurile care nu se
văd.	Evr. 11,1.
Un ofiţer foarte lumesc s-a căsătorit cu o femeie credincioasă.
Unica lor fată a fost adusă la credinţa în Domnul Isus şi ele erau
întristate de necredinţa tatălui ei. Dar într-o zi această fică prea
iubită a tatălui, se îmbolnăveşte aşa de tare încît medicii cu toată
experienţa şi bună voinţa lor au fost nevoiţi să o dea nevindecată
înapoi. Qnd copila a simţit sfîrşitul care se apropia, a chemat pe
tatăl ei pe care nu putea să-1 mîngîie nimeni şi i-a spus: „Tată
iubit eu voi muri acum. în ce credinţă ai vrea să mă vezi murind,
în credinţa mamei sau în necredinţa ta care a fost ca o lozincă
pînă acum?"
Tatăl s-a întors cu lacrimi în ochi şi s-a dus în camera cealaltă.
Dar după scurt timp fata 1-a chemat din nou la patul ei şi i-a pus
aceiaşi întrebare. Deşi simţea că i se rupe inima în două nu i-a
dat nici de data aceasta nici un răspuns. Starea sănătăţii fiicei se
agrava tot mai mult.Cu vocea ei lină îi puse în şoaptă pentru a
treia oară aceeaşi întrebare. Acum tatăl nu sa mai putut stăpîni
şi a căzut în genunchi la patul fetei şi a sărutat obrajii ei palizi
strigînd de durere sufletească: „Mori după voia lui Dumnezeu în
convingerea şi credinţa în care te-a crescut mama ta!"
Dar şi necredinţa tatălui a fost biruită. în acele clipe grele a
simţit puterea credinţei care pînă atunci a batjocorit-o.
Ştim că oamenii se împacă greu cu gîndul că mîntuirea se capătă
în dar şi se primeşte prin credinţă. Oamenii ar vrea să facă şi ei
ceva ca să-şi ispăşească păcatele; să postească, să facă mătănii,
milostenii, să se spovedească... Sfînta Scriptură însă spune lă-
murit că mîntuirea nu stă în ceea ce ar putea face omul ci în ceea
ce a făcut Domnul Işus Hristos răstignindu-se pentru noi. încre-
de-te în El.
366

14 DECEMBRIE
Nu vă mai numesc robi, pentrucă robul nu ştie ce face
stăpînul său; ci v-am numit prieteni, pentrucă v-am făcut
cunoscut tot ce am auzit de la Tatăl Meu.     loan 15,16.
în ce situaţie intimă aduce Domnul Isus pe ucenicii Săi! îi face
părtaşi ai tuturor gîndurilor Sale, acţioneză cu ei ca un Prieten.
Citim că Avraam a fost numit „prietenul lui Dumnezeu" şi în
această postură a aflat tainele măreţiei şi căile Sale. în Genesa
18 noi citim: „Atunci Domnul a zis: „Să ascund Eu oare de
Avraam ce am să fac?" Apoi a început să-i vorbească, dar nu
despre legăturile lui personale ci îl lasă să vadă nu numai pro-
orociile care sînt pentru el şi seminţia sa ci şi lucrurile care apar-
ţin întregii lumi. Acesta a fost un semn anume al prieteniei.
Dacă eu cunosc pe cineva bine, dar care încă nu e prietenul
meu, atunci îi voi destăinui lucrurile omeneşti care ne privesc pe
noi doi ca oameni. Aceasta e tot ce vorbesc cu el. Dar dacă am
un prieten bun, atunci îi spun tot ce se petrece în inima mea.
în ce legătură intimă ne găsim noi cu Dumnezeu! El ne-a pus
deoparte pe deplin pentru El însuşi în completă valoare a lucră-
rii lui Hristos. In felul acesta ne-a înrolat în aceiaşi postură cu
Hristos şi ne-a făcut asemănători Lui. Prin această strămutare la
sînul Său, Dumnezeu ne descopere imensitatea Sa în acţiune.
Ca prieteni ai Marelui Păstor trebuie să fim bine încredinţaţi că
Dumnezeu şi Tatăl nostru are o deosebită satisfacţie pentru
aceia care urmează Cuvîntul Său refuzînd obiceiurile şi formalis-
mul acestei lumi. Domnul dă acelora care merg pe această cale a
despărţirii de tot ce este lumesc şi firesc, mărturia plăcerii Sale.
(Evrei 11.5). Să fim hotărîţi să facum tot ce a zis Domnul (Exod
24.3) şi niciodată să nu ne luăm după obiceiurile oamenilor în
mijlocul cărora locuim doar ca nişte străini şi călători.
367

15 DECEMBRIE
Ceea ce suferiţi este educare: DUMNEZEU Se poartă cu
voi ca şi cu nişte fii. Căci care este fiul pe care nu-1 educă
tatăl?	Evr. 12,7.
Care dintre credincioşi nu ar fi în primejdie de a fi fără putere
dacă calea nu ar fi presărată cu dureri? La evrei nu era cazul de
boală sau altfel de dureri; ci ei au suferit din cauza necredinţei
lor. Ei au văzut cum le-a fost luate averile, totuşi viaţa lor nu a
fost atinsă cum a fost cazul la martiri. Domnul este începătorul
şi Cel care duce credinţa la un sfîrşit de slavă, Cel care a rezistat
din pricina păcătoşilor la cele mai mari împotriviri, El este Acela
care acum din mîna Lui dă binecuvîntările necesare fiecărui co-
pil al lui Dumnezeu.
Dumnezeu se poartă cu noi ca şi cu nişte fii; dar nu cum o fac
părinţii pămînteşti după priceperea şi înţelepciunea lor, ci dra-
gostea este izvorul educaţiei Sale. Noi nu sîntem totdeauna de
acord cu calea Domnului pentrucă nu-L pricempem. Inima
firească (naturală) este cea mai împotrivitoare suferinţelor cau-
zate din pricina credinţei. Totuş este o lucrare binecuvîntată,
căile pe care Dumnezeu ne călăuzeşte sînt expresia dragostei
Lui faţă de noi, şi au tendinţa de a ne apropia mai mult de El, de
a înţelege mai bine gîndurile Sale şi a le pune în practică.
Oare poate să izvorască din inima lui Dumnezeu ceva rău pentru
noi? Niciodată!
La fel cum au fost îmbărbătaţi evreii altădată la fericita comu-
niune a familiei lui Dumnezeu şi la legătura ca fii, la fel ar vrea
Sfînta Scriptură în zilele de astăzi să ne arate pe Domnul cît este
de interesat să vorbească inimilor noastre şi să recunoaştem „că
TOATE lucrurile lucrează împreună spre binele celor ce iubesc
pe Dumnezeu, şi anume spre binele celor ce sînt chemaţi după
planul Său." (Rom. 8.28)
Pentru Dumnezeul nostru nici o greutate nu este prea mare;
dimpotrivă, cu cît greutatea este mai mare, cu atît El are prilejul
să-Şi arate prin ea firea Lui de Dumnezeu prea bun şi Atotpu-
ternic.
368

16 DECEMBRIE
Mi-aţi adus voi vite junghiate şi jertfe timp de patruzeci
de ani în pustie, casă a lui Israel? Aţi purtat cortul lui
Moloh şi chipul stelei zeului Remfan, chipurile acelea, pe
cari le-aţi făcut ca să vă închinaţi lor.        Fapt. 7,42.43.
Ce serioasă ameninţare a trebuit să spună poporului Israel pro-
orocul Arnos (capitolul 5) şi în acelaşi timp să le proorocească
judecata: „Vă voi duce în robie dincolo de Damasc." Canaan a
fost locuinţa prezisă şi orînduită de Dumnezeu pentru ei. Pe
calea prin pustie pînă acolo, poporul acesta răscumpărat prin
sînge din robia Egiptului trebuia să ducă chivotul tot drumul.
Prezenţa chivotului în mijlocul lor le dădea putere şi îi sfinţea.
Dar cînd neglijeau aceasta totul era pierdut. Şi acolo s-a ajuns
cu acest popor. Ei s-au alipit de idoli străini şi aceasta a fost o
înjosire a chivotului. Ce judecată serioasă!
Şi pentru noi care avem o chemare cerească aceasta este o aver-
tiziare serioasă. Chivotul care este în mijlocul nostru ţinut în
toată slava şi cinstea, care merge cu noi în pustia acestei lumi,
este NUMELE FIULUI LUI DUMNEZEU. Cu toată rîvna
sfîntă să cinstim acest Nume îndeosebi în aceste zile din urmă.
Nu mai este loc de discuţii contradictorii, ci e necesară o distan-
ţare hotărîtă de tot ce nu este după gîndul Său. loan spune în
epistola sa: „Oricine o ia înainte şi nu rămîne în învăţătura lui
Hristos n-are pe Dumnezeu. Cine rămîne în învăţătura aceasta
are pe Tatăl şi pe Fiul. Dacă vine cineva la voi şi nu vă aduce
învăţătura aceasta să nu-1 primiţi în casă şi să nu-i ziceţi: Bun
venit. Căci cine-i zice: Bun venit se face părtaş faptelor lui rele."
(vezi 2 loan vers. 9-11). Numele Său este Acel Nume: „pe care
L-a pus moştenitor al tuturor lucrurilor şi prin care a făcut şi
veacurile" care la început era la Dumnezeu şi care era Dumne-
zeu. Să reţinem acest lucru!
369

17 DECEMBRIE
.. .să nu părăsim adunarea noastră, cum au unii obicei; ci
să ne îndemnăm unii pe alţii, şi cu atît mai mult, cu cît
vedeţi că ziua se apropie.	Evr. 10,25.
Credincioşii evrei nu aveau în timpurile acelea o stare uşoară.
Credinţa lor în Domnul Isus a fost aspru încercată prin prigoană
şi suferinţă. Prin aceasta au fost în primejdie de a fi amăgiţi şi de
a se întoarce înapoi la Lege şi la datinile vechi ale slujbelor. Cu
cît părăseau adunările cu atît era mai uşor pentru duşman ca să-i
abată de la Cale. De aceea scriitorul acestei epistole îi îndeamnă
să nu părăsească adunările. Acolo puteau fi mîngîiaţi şi îmbăr-
bătaţi ca să reziste contra valului împotrivitorilor şi de a păstra
credinţa.
în zilele noastre există aceleaşi principii. în zilele noastre nu
avem de suferit primejdiile şi suferinţele evreilor, ci avem pri-
mejdii care adesea nu le cunoaştem imediat. Dacă de exemplu
prin viclenia duşmanului am fost duşi aşa de departe să neglijăm
unele ore ale adunării atunci decăderea merge foarte repede.
„Adunarea noastră" este strîngerea noastră laolaltă avînd ca
Centru pe Domnul Hristos. Aceasta înseamnă a fi adunaţi pen-
tru Numele Său -adunare care nu poate fi înlocuită cu nimic.
Dacă noi părăsim adunarea pentru Numele Domnului înseamnă
că înjosim într-un anumit fel pe Isus însuşi. De ne-ar feri Dom-
nul de această decădere şi să rămînem numai în jurul Persoanei
Sale. Cîţi au mărturisit la bătrîneţe că nu mai pot recupera
nimic! Primii creştini stăruiau în învăţtătura apostolilor, în legă-
tura frăţească, în frîngerea pîinii şi în rugăciune.
Cînd apostolul ne-a îndemnat să nu părăsim „adunarea noastră"
nu s-a gîndit să nu părăsim „adunările sau bisericile oficiale" ale
zilelor noastre care nu se mai string călăuzite de Duhul Sfînt şi
Cuvîntul lui Dumnezeu. Aceste aşa zise „adunări" trebuie să le
părăsim în cea mai mare grabă şi să ne ocupăm locul în Aduna-
rea lui Dumnezeu.
370

18 DECEMBRIE
Adevărat, adevărat îţi spun că, dacă un om nu se naşte
din nou, nu poate vedea împărăţia lui DUMNE-
ZEU. . .Nu te mire că ţi-am zis: Trebuie să vă naşteţi din
nou.	loan 3,3.7.
Numai Dumnezeu însuşi poate să umple golul din sufletul tău.
Numai harul Său este viaţă, numai dragostea Sa este odihnă şi
numai în prezenţa Sa este bucurie. „înaintea Feţei Tale sînt
bucurii nespuse şi desfătări veşnice în dreapta Ta" (Ps. 16.11).
Dacă eşti „învăţătorul lui Israel" nu-ţi ajută la nimic căci TRE-
BUIE să te naşti din nou.
„Păcătoşii sînt îngroziţi în Sion, un tremur a apucat pe cei nele-
giuiţi care zic: Cine din noi va putea să rămînă lîngă un foc
mistuitor? Cine va putea să rămînă lîngă nişte flăcări veşnice?"
(Isaia 33.14). Acesta va fi sfîrşitul tuturor acelora care nu sînt
copii ai lui Dumnezeu prin credinţa în Domnul Isus Hristos.
Pentru totdeauna vor fi îndepărtaţi dela prezenţa lui Dumnezeu
în locul din care nu mai este scăpare. Ce cuvînt zguduitor!
Mii şi mii de pilde ar trebui ca să descrie această stare
dezastruoasă, dar cuvîntulpărăsiţi o exprimă mai bine. Ce însea-
mnă acest cuvînt putem vedea pe crucea Gologtei în suferinţele
de nedescris ale Aceluia care din dragoste pentru noi a suferit
această stare de „părăsit." Fără Dumnezeu în lume, fără Dum-
nezeu în viaţa viitoare, pe veci părăsit de Dumnezeu! Te conso-
lezi cumva la gîndul că pînă la viaţa viitoare mai este timp? VAI!
Milioane se înşeală în felul acesta. Nu te înşela singur ascultînd
sfaturile Satanei. Fiecare zi trecută ne apropie mai mult de sfîrşit
„Şi după cum omului îi este rînduit să moară o singură dată, iar
după aceea vine judecata..." (Evrei 9.27).
împăcarea cu Creatorul, armonia cu El, şi nicidecum pactizarea
cu înclinaţile inferioare din noi, ne dă echilibrul după care sus-
pinăm. Să ne încredem în Numele Domnului Isus, să-L lăsăm
numai pe El să ne mîntuiască.
371

19 DECEMBRIE
Căci înţelepciunea va veni în inima ta, şi cunoştinţa va fi
desfătarea sufletului tău; Chibzuinţă va veghea asupra ta,
priceperea te va păzi.	Prov. 2,10.
Cunoştinţa, chibzuinţă şi priceperea sînt urmările şi roadele în-
ţelepciunii lui Dumnezeu. Dacă aceasta intră în inimă, atunci
cunoaşterea este primul rod care îi dă hrană sufletului. Chibzu-
inţă este scutul ei şi priceperea călăuzeşte şi întăreşte paşii.
Calea înţelepciunii duce printr-o lume plină de primejdii şi întu-
necată, mult îndepărtată de calea celor care au uitat pe Dumne-
zeu, ale căror case se prăbuşesc în adîncul morţii", de aceea, tu
să umbli pe calea oamenilor de bine şi să ţii cărările celor nepri-
hăniţi." UNDE se GĂSEŞTE această înţelepciune? Dumnezeu
ne- o dăruieşte prin Cuvîntul Său ca inima să se reînoiască şi să-i
dea sufletului lumină şi viaţă. De aceea Psalmistul spune: „Cum
îşi va ţine tînărul curată cărarea? îndreptîndu-se după Cuvîntul
Tău." După aceea mai spune către Dumnezeu: „String Cuvîntul
Tău în inima mea, ca să nu păcătuiesc împotriva Ta." (Ps. 11
vers. 9 şi 11).
Pentru aceasta Dumnezeu dăruieşte Duhul Său tuturor celor
care vor să asculte glasul înţelepciunii cereşti, adică „duhul pute-
rii şi al dragostei şi al chibzuinţei."
De aceea în deplină dependenţă, sub călăuzirea Duhului Său să
păstrăm îndemnurile Lui! Să le cercetăm cu seriozitate şi să
umblăm în frică de El.
Este dureros că mai sînt creştini care citesc măreţul Cuvînt fără
să fie atinşi în suflet. Cugetul lor nu tresare şi inima nu trăieşte
în adevărul primit. în asemenea situaţii nu se poate ca sufletul să
primească lumină şi putere nu poate creşte şi nu se poate dez-
volta. Dar celor care sînt devotaţi pentru cauza Domnului, El le
va da înţelepciune pentru a propăşi în viaţa spirituală.
372

20 DECEMBRIE
Deci, fiindcă toate aceste lucruri au să se strice, ce fel de
oameni ar trebui să fiţi voi, printr-o purtare sfîntă şi evla-
vioasă.	2. Pet. 3,11.
După Sfînta Scriptură cei mîntuiţi aşteaptă un cer nou şi un
pămînt nou. Ei sînt învăţaţi că lucrurile văzute vor pieri şi pentru
oamenii acestei lumi va începe o mare judecată.
Credincioşii mîntuiţi ştiu că atîta timp cît sînt pe acest pămînt
sînt călători şi străini. De aceea trebuie să fie mai interesaţi de
lucrurile viitoare care încă nu se văd. Oare au voie să fugă ca
oamenii acestei lumi după lucruri trecătoare, de-aşi aduna co-
mori care în curînd vor fi distruse? Desigur că acest lucru nu este
spre slava Domnului nostru. Copiii lui Dumnezeu trebuie să fie
mai mult nişte cetăţeni cereşti care au ca ţintă a lor lucrurile
veşnice şi durabile şi numai acestea trebuie să umple inima lor.
Domnul însuşi cere creştinului să se roage neîncetat, să fie sfînt
în umblarea lui şi să lucreze cu rîvnă la lucrarea Sa. în încercări
el trebuie să stea neclintit şi să primească totul cu mulţumire din
mîna Tatălui. Nădejdea vie să umple inima lui că, Domnul va
veni în curînd în slava Sa. El însuşi Domnul slavei, care I-a
răscumpărat prin sîngele Său, vrea să fie Centrul atenţiei şi al
preocupărilor creştinilor. Comuniunea cu El, o umblare spre
slava şi cinstea Sa, să fie totdeauna pe primul plan! Abia atunci
va izvorî din inimile noastre laudă, mulţumire şi adorare pentru
El. Abia atunci Domnul poate să ne călăuzească ca să fim oame-
ni cu privirea ridicată spre El, care la rîndul ei conturează o
purtare şi o umblare sfîntă şi evlavioasă. Să ne întrebăm fiecare
personal dacă se găseşte în fiecare clipă în noi gîndul acesta?
Ne putem ruga oare lui Dumnezeu cu sinceritate să trimeată
fondurile necesare lucrării Sale, atunci cînd noi înşine ne păs-
trăm banii pentru scopurile noastre egoiste, în loc de a-i folosi
pentru lucrare?
373

21 DECEMBRIE
Aşa dar, noi întotdeuna sîntem plini de încredere; căci
ştim că, dacă sîntem acasă în trup, pribegim departe de
DOMNUL.	2. Cor. 5.6.
Nu de mult călătoream cu tramvaiul şi am observat o fetiţă mică
care era singură, dar cu toate acestea nu avea nici o grijă şi nu ü
era frică. Era ca un portret a unui copil lipsit de griji şi plin de
bucurii. Deoarece m-a mirat această stare m-am întors către ea
şi am întrebat-o: „Fetiţă, nu ai nici o frică să călătoreşti singură
în tramvai?"
Surprinsă de întrebarea mea, s-a uitat ţintă la mine cu ochii ei
mari şi frumoşi. A început să rîdă şi mi-a spus: „în acest tramvai
nu poate să-mi facă nimeni nici un rău căci tăticul meu e vatma-
nul."
Viaţa noastră fuge prin această lume cu o viteză neînfrînabilă.
Neobosit se schimbă: plăcere şi durere, sănătate şi boală, viaţă şi
moarte. Indiferent de împrejurări, Tatăl nostru din ceruri este
Conducătorul pe calea noastră şi El îşi aţinteşte ochii spre noi.
Numai noi nu avem nădejde întotdeauna în El, cum au copiii
faţă de părinţi şi de aceea noi nu sîntem aşa de fericiţi şi nu
putem cînta aşa de liber. Oare nu trebuie să ne dăm seama că în
diferitele situaţii ale vieţii noastre ne lipseşte încrederea că, con-
ducătorul şi făuritorul tuturor lucrurilor este Tatăl nostru care
ne iubeşte? Dacă avem convingerea că El execută toate lucrurile
în bune condiţiuni, atunci El zi de zi ne va pune pe buze cîntări
de laudă spre proslăvirea Numelui Său. Trebuie să devenim de-
pendenţi ca un copil faţă de părinţii săi. Un copil se alipeşte de
tatăl pentru toate, vine cu orice cerinţă la tatăl şi nu are nici o
reţinere în ce priveşte problemele de viitor.
Oare nu vrem să facem şi noi la fel? Avem convingerea că Tatăl
nostru ceresc lucrează cum e bine în vieţile noastre şi îi lăsăm
toată conducerea în mîna Lui Atotputernică?
Credinţa merge înainte în ascultarea de Dumnezeu. Ea se înalţă
deasupra împrejurărilor, deasupra pămîntului.
374

22 DECEMBRIE
Dar omul lui DUMNEZEU a trimis să spună împăratului
lui Israel: Fereşte-te să treci pe lîngă locul acela.
2. Reg. 6.9.
împăratul sirienilor ducea război împotriva Israelului, şi el se
sfătuia cu slujitorii săi spunîndu-le: „Tabăra mea va fi în cutare
loc." Ce bine însă că Dumnezeu căruia nu-I e nimic ascuns a luat
seama şi de acest sfat. Ce milos era Dumnezeu care ocrotea
poporul Său, folosind proorocul de a avertiza pe împăratul Isra-
elului de acest loc. Ce dragoste ocrotitoare de la Acela care ştie
unde-i „scaunul celor batjocoritori" şi cum arată „corturile celor
fără de lege."
Acelaşi Dumnezeu este Acela pe care noi avem libertatea de
a-L numi Tată, de a fi copiii Lui. Este o cinste şi mai mare ca
aceea a israeliţilor. El însuşi ne avertizează şi ne îndeamnă să
veghem „căci potrivnicul nostru diavolul, dă tîrcoale ca un leu
care răcneşte şi caută pe cine să înghită" (1 Petru 5.8). Domnul
vrea să nu cădem pradă Satanei.
Glasul cu care Domnul vorbeşte este acelaşi cu care vrea să ne
avertizeze: „Cercetaţi ce este plăcut înaintea Domnului şi nu
luaţi deloc parte la lucrările neroditoare ale întunericului, ba
încă mai degrabă osîndiţi-le. Căci e ruşine numai să spunem ce
fac ei în ascuns." (Efes. 5.10) De-am delimita cu cea mai ascu-
ţită sabie unde se termină întunericul şi unde începe lumina. De
aceea să umblăm ca copii ai luminii şi să evităm orice atingere cu
întunericul!
Oricine este hotărît să urmeze pe Hristos afară din tabără (Evrei
13.10-15) poate fi încredinţat că multe şi felurite încercări se vor
ivi în calea lui pentru a-1 abate de la hotărîrea care a luat-o.
Nenumărate prilejuri de a se întoarce înapoi se vor ivi în calea
sa. Multe glasuri ademenitoare îl vor îmbia pe drum, oferindu-i
uşurarea ocării care este o consecinţă a ieşirii afară din tabără.
Multe legiuni de îngeri îi vor sta la dispoziţie gata pentru a-1
„elibera" de sacrificiul pe care şi 1-a ales.
375

23 DECEMBRIE
Nu ţi-am dat Eu oare porunca aceasta: Intăreşte-te şi îm-
bărbătează-te? Nu te înspăimînta şi nu te îngrozi, căci
DOMNUL DUMNEZEUL tău, este cu tine în tot ce vei
face.	JOs. 1,9.
Ce poruncă măreaţă pentru Iosua, în care se exprimă nu numai
mărimea şi greutăţile ei dar şi îmbărbătarea pentru rezolvarea ei
în cele mai bune condiţii. Nu era o cale proprie pe care păşea,
nu era o lucrare după închipuirea sa, cu interese proprii. Dum-
nezeul lui i-a dat această măreaţă însărcinare ca împreună cu tot
poporul să treacă Iordanul şi poporul să împartă ţara făgăduită
părinţilor lor. Pentru nelegiuirea naţiunii care locuia în această
ţară, Dumnezeu a vrut să-i biruiască, să nu rămînă niciunul în
ţară ca nu cumva să încline inima poporului Său spre idoli şi să
păcătuiască. Dumnezeu a vrut să-l folosească pe Iosua în această
lucrare. Pentru aceasta era nevoie de putere şi de îndrăzneală.
Dar Dumnezeu care 1-a ales pentru această lucrare era şi Izvorul
ambelor nevoi ale lui Iosua. Dumnezeu ştia şi de spaima şi de
frica pe care o avea de înfruntat şi de aceea a vrut să-l îmbărbă-
teze cu cuvintele: „Nu te înspăimînta şi nu te îngrozi.
Nu se întîmplă acelaş lucru şi cu noi că ne înspăimîntăm şi ne
înfricoşăm? Dar dacă noi umblăm pe calea Sa, şi luptăm lupta
Sa, atunci putem fi fără frică: „Dacă Dumnezeu este cu noi,
CINE oare se poate împotrivi?" Pe Pavel, acelaş Domn îl îmbăr-
bătează: „NU te teme, ci vorbeşte şi nu tăcea căci Eu sînt cu tine
şi nimeni nu va pune mîna pe tine ca să-ţi facă rău." {Fapte
18.9-10). Şi acest slujitor spune filipenilor: „să RAMÎNEŢI
TARI în acelaş duh şi să luptaţi cu un suflet pentru credinţa
Evangheliei, fără să vă lăsaţi înspăimîntaţi de protivnici (Fii.
1.27-28). De aceea nici noi să nu ne lăsăm înspăimîntaţi şi înfri-
coşaţi de negura nopţii care ne înconjoară.
Adevăratul creştinism înseamnă o completă predare Domnului
Isus Hristos.
376

24 DECEMBRIE
Noi toţi am primit din plinătatea Lui, har după har.
loan 1,16.
Hotărîrea luată şi realizată de Dumnezeu în Hristos Isus, are
pentru noi urmări binecuvântate a cărei imensitate noi nu putem
să o mărginim. Păcatul omului trebuia să aibă ca urmare moar-
tea trupească şi cea veşnică. Dar Dumnezeu nu a vrut moartea
păcătosului şi „de aceea a dat pe singurul Său Fiu ca prin El să
trăiască" (Ezechiel 18.23; 1 loan 4.9).
Mai departe citim în Efeseni 1 că Dumnezeu a vrut să aibe pen-
tru El însuşi nişte fiinţe, care au înţelepciune şi dragoste în ei
pentru a-L slăvi.
Dar era şi dorinţa Dumnezeului Veşnic de a ridica pe Fiul Său ca
căpetenie peste toate lucrurile, încît să-L laude şi să-L
proslăvească toată lumea. întotdeauna în hotărîrile lui Dumne-
zeu, Fiul ocupă primul loc. Despre El citim în Efeseni 5.25-27
că a iubit Adunarea (în original „eclesia") şi s-a dat pe Sine
pentru ea ca s-o sfinţească prin botezul cu apă prin Cuvînt, ca să
se înfăţişeze înaintea Sa, slăvită, fără pată, fără sbîrcitură, sau
altceva de felul acesta. Acelaşi har, care ne stătea la dispoziţie
odinioară cînd eram păcătoşi şi care ne-a dat o arvună neclintită
pentru slava veşnică, stă şi azi la dispoziţia mea şi a ta, ca prin el
să umblăm prin pustia acestei lumi spre slava Dumnezeului nos-
tru, să rămînem ocrotiţi de feluritele încercări.
Pilot — judecătorul lumesc a spus despre Domnul Isus: „Eu nu
găsesc nici o vină în omul acesta."
Iuda — care pentru bani a vîndut pe Domnul nostru a mărturisit:
„Eu am păcătuit căci am vîndut sînge nevinovat."
Sutaşul şi soldaţii lui au spus: „Cu adevărat omul acesta era Fiul
lui Dumnezeu."
loan Botezătorul a declarat: „Iată Mielul lui Dumnezeu care
ridică păcatul lumii."
Petru a spus: „Tu eşti Hristosul, Fiul Dumnezeului Celui
Viu..."
Dar tu ce spui despre Domnul Isus Hristos??
377

25 DECEMBRIE
PLIN DE TEAMĂ	Evr. 11,7.
Azi mai mult ca oricînd se pune accent pe oboseala omului
modern, care în libertatea sa iscodeşte planuri şi le îndeplineşte.
Şi totuşi, mulţi trebuie să recunoască că toată activitatea lor este
împinsă şi dirijată de teamă. Un astfel de om vede cum îl inundă
problemele personale şi profesionale, care adesea au nişte for-
me foarte periculoase, care îl obligă să se apere să nu fie lovit ca
de o catastrofă.
Multe întrebări se nasc: Oare sînt major pentru atîtea greutăţi?
Puterea mea este suficientă?
„Plin de teamă" - această expresie ne arată că omul a pierdut
legea mîntuirii şi teama îl dirijează în acţiunile lui. Mulţi oameni
nu pot să ţină piept problemelor şi de aceea se refugiază în dis-
tracţii. Poate eşti şi tu stimate cititor un astfel de dezertor. Oare
nu este mai bine dacă te opreşti să-ţi analizezi situaţia? Acum
este timpul să te întrebi: „De ce mă tem?" De ce vrei să te chinui
dacă nu este necesar? Poate te vei întreba iarăşi cum poate fi
înlăturată imensitatea nesiguranţei şi înlocuită cu o nădejde
vie.
Păcatele tale sînt cauza, cauza primară care te face să te temi,
căci ele în viitor nu-ţi aduc altceva decît judecata. Recunoaşte
într-o pocăinţă adevărată păcatele tale Domnului Isus, care a
murit şi pentru tine şi atunci vei fi slobod de teamă.
Nu poţi să ai parte de bucuriile celor răscumpăraţi de Dumne-
zeu, dacă n-ai trecut prin jertfa Domnului nostru Isus Hristos.
Jertfa aceasta dărimă orice înfumurare, răstoarnă orice vază şi
uneşte pe toţi cei răscumpăraţi într-o adunare de închinători ai
lui Dumnezeu, spălaţi în sînge.
Oricît de întunecos ar fit trecutul tău, ori cîte păcate ai fi făcut,
poţi fi iertat chiar acum şi eliberat de orice teamă de viitor dacă
CREZI în Domnul Hristos.
378

26 DECEMBRIE
Ocara îmi rupe inima, şi sînt bolnav.	Ps. 69,20.
Dacă cercetăm acest verset şi cele anterioare ale Psalmului 69
atunci trebuie să recunoaştem că e vorba despre Fiul lui Dum-
nezeu pe cruce, pe care Cuvîntul ni-L prezintă aici într-o formă
atît de zguduitoare: „Cei ce mă urăsc fără temei sînt mai mulţi
decît perii capului Meu" (vers. 4).
Oare El, Cel Neprihănit, Cel Desăvîrşit, a dat vreodată ocazia
ca să fie urît de cineva?
Este adevărat că suferinţele făcute de mîna oamenilor nu sînt de
comparat cu grozăvia judecăţii dumnezeieşti, care s-a abătut
peste sufletul Său. Totuşi să nu neglijăm nici prin gînd suferin-
ţele şi durerile, chinurile şi batjocurile aduse Lui din partea oa-
menilor, faţă de care S-a arătat ca Mîntuitorul care îi iubeşte.
Aici este vorba despre ocara, care I-a rupt inima! Crezi tu că
Dumnezeu i-a făcut aceasta? NU, această ocară venea de la
oameni. Ce cutremurător! Poate crezi că evreii i-au făcut-o? DA
şi evreii, dar TU nu eşti cu nimic mai bun. Dacă tu nu stai pe
•aceiaşi treaptă cu cărturarii şi marii preoţi, cu poporul evreu sau
cu ostaşii romani, atunci îţi găseşti oglindirea în chipul celor doi
tîlhari care la fel îl ocărau. (Matei 27.44).
Dacă eşti sincer, poţi să te dezvinovăţeşti de toate greşelile tale?
Ce serios este gîndul acesta ca nu erau numai păcatele noastre,
care L-au răstignit pe Domnul Isus pe cruce ci şi URA noastră
faţă de Dumnezeu şi faţă de Mîntuitorul trimis de El. De această
vină nici tu, suflete drag nu te poţi dezvinovăţi deoarece firea
pămîntească a fiecărui om luptă contra lucrurilor duhovniceşti.
Cea mai slabă laudă a unei inimi pline de mulţumire se ridică în
sus ca o mireasmă plăcută, spre scaunul de domnie şi spre inima
lui Dumnezeu. Să aşteptăm cu dor clipa fericită de adorare la
Masa Domnului.
379

27 DECEMBRIE
Nu este nici o deosebire, căci toţi au păcătuit, şi sînt lipsiţi
de slava lui DUMNEZEU, şi sînt socotiţi neprihăniţi,
fără plată.	Rom. 3,22-24.
Cum ar putea oamenii păcătoşi să apară în slava lui Dumnezeu
şi să stea în faţa Lui dacă El însuşi a spus către robul Său, Moise:
„Nu poate omul să Mă vadă şi să trăiască" (Exod. 33.20)? Dar
mila lui Dumnezeu şi harul Său, stau mai presus de toate simţu-
rile şi înţelepciunea oamenilor, căci care dintre oameni şi-ar
jertfi singurul său fiu pentru duşmanii săi? Dumnezeu a făcut-o
şi cere pe această temelie a lucrării lui Isus ca toţi oamenii care
cred să fie graţiaţi. Noi, cei care credem, care recunoaştem jude-
cata lui Dumnezeu şi în adevărată căinţă ne închinăm, sîntem
„spre lauda slavei harului Său în Prea Iubitul Lui." (Efes. 1.6).
Judecata nu poate niciodată să ne mai lovească, căci pedeapsa
pentru pacea noastră a purtat-o Domnul Isus. Harul însuşi nu
putea să liniştească inima lui Dumnezeu. Orice umbră de păcat,
orice amintire de păcate trebuia îndepărtată de la cei care sînt
copiii lui Dumnezeu. De aceea ne-a socotit neprihăniţi prin har.
(Tit 3.7). Neprihănit poate fi numai cineva căruia nu-i sînt soco-
tite păcatele şi nelegiuirile şi aceasta e tocmai poziţia noastră
înaintea lui Dumnezeu. întemeiat pe arderea de tot, Dumnezeu
putea să spună prin Balaam despre Israel: „El (Dumnezeu) nu
vede nici o fărădelege în Iacov, nu vede nici o răutate în Israel"
(Numeri 21.23).
Aşa este şi cu noi. Valoarea jertfei lui Isus este incomparabil
mai mare ca jertfele din vechime. „Căci printr-o singură jertfă
El a făcut desăvîrşiti pentru TOTDEAUNA pe cei ce sînt
sfinţi." (Evrei 10.14). Cine vrea să fie în legătură cu Dumnezeu
aici pe pămînt şi apoi în veci de veci trebuie să fie mai întii
„desăvîrşit." Dumnezeu a făcut TOT ce era necesar pentru a ne
aduce în această stare de desăvârşire. în veci îl vom lăuda pentru
aceasta.
380

28 DECEMBRIE
Nu vă lăsaţi înşelaţi: Tovărăşiile rele strică obiceiurile
bune.	1. Cor. 15,33.
Apostolul Pavel vedea decăderea morală a corintenilor, ca
avînd la bază negarea învierii. Este foarte adevărat că aceia care
în viaţa de toate zilele spun: „Să mîncăm şi să bem căci mîine
vom muri", NU sînt născuţi din nou. Legăturile cu astfel de
oameni, care trăiau în păcate si negau învierea, aveau influenţă
la unii din corinteni şi pot avea şi la noi. Este natural ca o viaţă
trăită în păcate să dea naştere la spaimă, chiar numai la gîndul
învierii, şi din acest motiv mulţi o neagă. Ce pagubă imensă a
făcut vrăjmaşul în Corint şi cîtă osteneală trebuia depusă pentru
a înlătura răul!
Diavolul, cu viclenia lui, a rămas acelaşi şi în zilele noastre, dar
nici adevărul învierii nu s-a schimbat. De-am fi găsiţi ca nişte
buni slujitori! Dacă umblăm pe două căi sîntem în primejdie
deoarece: „tovărăşiile rele strică obiceiurile bune." Unii s-au
simţit destul de tari şi au intrat în relaţii strînse cu vecinul ne-
credincios şi prin aceasta au devenit o pradă a Satanei. Alţii au
intrat în relaţii strînse cu aşa zişi „credincioşi" care nu merg
calea aleasă şi astfel au suferit leziuni grave.
De aceea să fim atenţi la umblarea noastră şi a copiilor noştri.
Părinţii care au avut ca ţel unic propăşirea copiilor în această
lume au făcut experienţe amare. Ce ar putea să ne îmbărbăteze
mai mult decît umblarea noastră cu Domnul şi Cuvîntul Său? De
aceea să RÂMÎNEM în El! Prin ce îşi va păstra un tînăr sau o
tfnără curată calea? NUMAI printr-o umblare curată şi supusă
Cuvîntului Sfînt.
Numai în măsura în care împărăţia lui Dumnezeu pune stăpînire
pe inimă se adînceşte şi judecata cu privire la ce este lumesc.
Simţul viu şi ales al firii dumnezeieşti se dă înapoi dinaintea
lumii şi tot ce ne trebuie este să umblăm prin puterea acestei firi,
ca să ne putem ţine departe de lume. Umblaţi cu Dumnezeu şi
nu veţi umbla cu lumea.
381

29 DECEMBRIE
Dar El era stăpuns pentru păcatele noastre, zdrobit pen-
tru fărădelegile noastre. Pedeapsa, care ne dă pacea, a
căzut peste El, şi prin rănile Lui sîntem tămăduiţi.
Isa. 53,5.
Cu cîţiva ani în urmă un medic evreu călătorea cu vaporul din
Italia spre Franţa. în acest timp s-a îmbolnăvit de o boală nevin-
decabilă, care progresa foarte repede, iar culoarea palidă a feţei
dădea expresia unei morţi foarte apropiate. Căpitanul vasului,
un credincios adevărat, a prins milă faţă de pasagerul său şi la un
moment dat 1-a vizitat. El 1-a atenţionat într-o formă plăcută de
situaţia gravă în care se afla şi i-a spus despre mîntuirea prin
Domnul Isus pe care trebuie să o aibă orice om pentru a putea fi
împăcat cu Dumnezeu şi pentru a avea viaţa veşnică.
Mînios şi pün de ură, bolnavul s-a împotrivit căpitanului. Dar
acesta nu s-a înfricoşat, deoarece mîntuirea sufletului acestui
tînăr evreu, îi era mai scumpă ca insultele aduse. A lăsat pentru
un scurt timp pe bolnav singur, dar numai cu scopul de a merge
în cabina sa ca să se roage intens pentru mîntuirea acestui suflet.
Se întoarse apoi la bolnav şi îngenunchind la patul său, s-a rugat
cu voce tare lui Dumnezeu pentru mîntuirea sufletului tînănilui
evreu. în continuare a scos Biblia din buzunar şi a citit, printre
altele, şi Isaia 53. Acum a început să se înmoaie ghiaţa din inima
bolnavului, şi a început să plîngă ca un copil. Apoi a început
pocăinţa inimii lui plină de păcate, după care un val de bucurie
1-a cuprins. Cu inima pună de bucurie a plecat acasă în Patria de
sus. Ultimile cuvinte au fost: „NĂDEJDEA MEA SE ODIH-
NEŞTE ÎN ISUS!"
Toată ştiinţa şi filozofia nu pot adăuga o iotă la Cuvîntul lui
Dumnezeu. Cînd ni se spune că azi am înaintat, că nu mai sîn-
tem unde era lumea la începutul creştinismului, răspundem ho-
tărit că tot adevărul e în Scriptură şi el nu s-a schimbat chiar
dacă lumea s-a schimbat.
382

30 DECEMBRIE
Prin El, să aducem totdeauna lui DUMNEZEU o jertfă
de laudă, adică rodul buzelor care mărturisesc Numele
Lui.	Evr. 13,15.
Noi, prin harul lui Dumnezeu, am fost făcuţi o preoţie sfîntă şi
aleasă pentru a lăuda pe Domnul Isus. Jertfele de laudă să fie tot
timpul pe buzele noastre, tot timpul pregătite de a urca la tronul
lui Dumnezeu. Psalmistul spune în Ps. 50.23: „Cine aduce mul-
ţumiri ca jertfă, acela Mă proslăveşte"şi în Ps. 34.1: „Voi bine-
cuvînta pe Domnul în orice vreme. Lauda Lui va fi totdeauna în
gura mea."
Deci laudele noastre să curgă intens ca un fluviu.
Ca o preoţie sfîntă noi nu aducem arderi de tămîie, ci aducem
jertfe duhovniceşti de LAUDĂ şi MULŢUMIRE. După ce per-
deaua din lăuntrul Templului s-a rupt de sus pînă jos nu ne-a dat
numai posibilitatea vizuală în Sfîntă Sfintelor ci ne este deschisă
calea ca să venim ca adoratori ai lui Dumnezeu şi acolo să-I
aducem jertfe de laudă. Aceasta este plăcerea lui Dumnezeu
prin Isus Hristos! Noi am fost aduşi aşa de aproape sîntem copiii
lui Dumnezeu, sfinţi şi prea iubiţi şi în această stare putem să ne
apropiem cu o inimă curată, cu un cuget curat, cu o credinţă
aleasă, aducînd lui Dumnezeu o jertfă plăcută prin Isus Hristos.
Aceasta e cea mai înaltă parte a slujbei noastre faţă de Dumne-
zeu. Aceste jertfe duhovniceşti sînt ca un recul al harului care îl
savurăm şi al dragostei care e motorul inimii noastre. Inima
reflectează totul în mulţumire de harul primit şi cu David poate
spune: „TOTUL vine de la Tine şi din mîna Ta primim ce să-Ţi
aducem." (1 Cronici 29.14).
Cunoşti tu acest loc măreţ şi îl ocupi spre slava Numelui Său?
Este de prisos să căutăm stirairea simţămintelor fireşti de cucer-
nicie prin felurite mijloace, care sînt în slujba sistemelor şi reli-
giilor oamenilor. Silinţele care se fac cînd e vorba de adus ado-
rare lui Dumnezeu, cu ajutorul însuşirilor nesfinţite ale firii pă-
mînteşti intră în cadrul „focului străin." (Lev. 10.1 şi 16.12).
383

31 DECEMBRIE
Binecuvîntat să fie DUMNEZEU, Tatăl DOMNULUI
nostru ISUS HRISTOS, Părintele îndurărilor şi DUM-
NEZEUL oricărei mîngîieri.	2. Cor. 1,3.
De aceea veniţi să trecem plini de laudă şi mulţumire prin arcul
de trimf al vechiului an pentru a intra prin el în noul an şi de a ne
aşeza piciorul neclintit pe pata de pămînt necunoscută ce ne stă
în faţă! Să nu fie îndreptate inima şi gîndurile noastre spre tim-
purile fără linişte şi nici spre lumea aceasta, care zace în cel rău,
ci să ridicăm ochii noştri spre Dumnezeu, care e nădejdea noas-
tră.
Acela care e Dumnezeu şi Tatăl Domnului nostru Isus, este
totodată şi Dumnezeul şi Tatăl nostru, pe care-L iubim din ini-
mă. Isus ne spune despre: „Tatăl Meu şi Tatăl vostru,Dumne-
zeul Meu şi Dumnezeul vostru." (loan 20.17).
Aşa dar noi sîntem prin Ei, copii prea iubiţi ai lui Dumnezeu şi
nu numai moştenitori ai slavei veşnice în casa cerească a Tatălui,
ci aici pe pămînt sîntem obiecte preţioase ale mîngîierii şi milos-
teniei Sale. „El este Părintele îndurărilor şi Dumnezeul oricărei
mîngîieri."
Cînd El ne trimite o durere, o face din dragoste pentru binele
nostru. Cine are ochi să vadă poate vedea purtarea de grijă a
Dumnezeului nostru Tată care ne-a purtat pe braţe. în cîte neca-
zuri nu a fost milostenia lui Dumnezeu aproape. Nu uita! „Bine-
cuvintează suflete pe Domnul şi nu uita nici una din binefacerile
Lui."
Noi toţi trebuie să spunem că mila şi harul Lui e zi de zi cu noi şi
El se poartă cu noi cum se poartă un tată cu fiul său (Deut. 1.31)
şi cum mîngîie pe cineva mama sa. (îs. 66.13). „EL ne-a izbăvit
şi ne izbăveşte dintr-o astfel de moarte, şi avem NĂDEJDE că
ne va mai izbăvi încă." (2 Cor. 1.10).
„Binecuvîntat să fie Dumnezeu, Tatăl Domnului nostru Isus
Hristos, care ne-a binecuvîntat cu tot felul de binecuvîntări du-
hovniceşti în locurile cereşti, ÎN Hristos."
384