Werner Gitt
întrebări
mereu puse
cLv
Christliche
Literatur-Verbreitung e.V.
Postfach 110135.33661 Bielefeld

Ediţia 11993
Ediţia 2 2003
Ediţia 3 2007
Titlul original: Fragen, die immer wieder gestellt werden
© by CLV • Christliche Literatur-Verbreitung
Postfach 110135 • D-33661 Bielefeld
© al ediţiei româneşti
1993 by CLV • Christliche Literatur-Verbreitung
Postfach 110135 • D-33661 Bielefeld
Internet: www.clv.de
Traducător: Olimpiu s. Cosma
ISBN 978-3-89397-172-5

Autorul:
Prof.dr.ing. Werner Gitt s-a născut în 1937 în Rai-
neck/Prusia de est. în 1968 a absolvit studiile de in-
ginerie de cinci ani la facultatea tehnică din Hanovra.
între 1968 şi 1971 a fost asistent la Institutul pentru
tehnica de reglaj în cadrul facultăţii tehnice din Aa-
chen. După doi ani de muncă de cercetare şi-a luat
doctoratul. Din 1971 conduce resortul de prelucrare a
datelor la Institutul federal fizico-tehnic din Braun-
schweig, în 1978 a fost numit director şi profesor al
acestui institut. El s-a ocupat cu cercetări ştiinţifice
din domeniile informatică, matematică numerică şi
tehnica de reglaj şi a publicat rezultatele în numeroase
lucrări ştiinţifice originale. Din 1966 este căsătorit cu
soţia sa, Marion. în septembrie 1967 s-a născut Car-
sten, iar în aprilie 1969 Rona.
-5-

Cuprins
Cuvînt înainte	13
1. întrebări referitoare Ia Dumnezeu (D)	16
D.l     De unde pot să ştiu că există de fapt
Dumnezeu?	16
D.2    Unde este Dumnezeu?	16
D.3     Ce înseamnă cuvîntul Dumnezeu -
D.U.M.N.E.Z.E.U.?	17
D.4    De ce nu-L putem vedea pe Dumne-
zeu?	18
D.5     Cum este Dumnezeu dragoste, cînd în-
găduie toate nenorocirile din lume? De
ce îngăduie El suferinţa?                           19
D.6     Nu este vinovat Dumnezeu de toate?         20
D.7     Dumnezeu, pe vremea Vechiului Testa-
ment, a lăsat să se nimicească prin răz-
boi un întreg popor, iar în Predica de
pe munte se spune: Iubiţi pe duşmanii
voştri. Oare Dumnezeul din Vechiul
Testament este altul decît Cel din Noul
Testament?                                               21
D.8     A creat Dumnezeu răul?                           22
D.9     Este Dumnezeu capabil să înveţe?             23
D.10   A trăit Isus cu adevărat? Este El Fiul lui
Dumnezeu?	23
D.ll în ce relaţie stau Dumnezeu şi Isus u-
nul cu altul? Sînt o singură Persoană,
sau care din Ei este mai mare în rang?
Cui trebuie să ne rugăm?	26
-7-

2.	întrebări referitoare la Biblie (B)	30
B.l Biblia a fost scrisă de oameni, de aceea
trebuie privită în mod relativ. Cum pu-
teţi să afirmaţi că ea provine de la
Dumnezeu şi că totul este adevărat?         30
B.2 Cum pot să verific dacă Biblia este ade-
vărată?	33
B.3 Prin ce se deosebeşte Biblia de toate ce-
lelalte cărţi din literatura universală?        34
B.4 Mai există astăzi mesaje noi de adăugat
Bibliei? Nu este Dumnezeu mai mare
ca Scriptura, astfel încît să vorbească
direct cuiva?	38
3.	întrebări referitoare la creaţie,
ştiinţă şi credinţă (C)	41
C.l     Există tranziţie de la materia fără viaţă
la organismele vii?	41
C.2 Ce vîrstă are pămîntul, ce vîrstă are
universul? Există vreo metodă ştiinţi-
fică pentru stabilirea vîrstei pămîntu-
lui? Ce părere aveţi despre metoda
C-14?	'	43
C.3 Cum se face că într-un univers tînăr,
lumina unor obiecte situate la milioane
de ani-lumină a putut să aj'ungă dej*a pe
pămînt? N-ar trebui atunci să presu-
punem o vîrstă care să corespundă cel
puţin timpului necesar unei raze de lu-
mină ca să parcurgă drumul de acolo
pînă la noi?	46
C.4     Care a fost atitudinea lui Darwin faţă
de Dumnezeu?	49

C.5 în sportul de performanţă se stabilesc
mereu noi recorduri, care înainte nu e-
rau posibile. Nu este şi acesta un indiciu
al evoluţiei?	50
C.6     Poate fi luată Biblia în serios din punct
de vedere ştiinţific, din moment ce în-
trebuinţează concepţii antice despre lu-
me care sînt de mult depăşite?	52
C.7     Ce putem spune despre structura uni-
versului nostru?	53
C.8     De ce nu există fosile umane?	55
C.9     Care a fost durata unei zile de creaţie?       56
CIO   Există două relatări contradictorii des-
pre creaţie?	57
Cil    Au avut loc dinozaurii în arca lui Noe?     60
C.12   Ce argumentaţie ştiinţifică vorbeşte din
punctul dvs. de vedere cel mai limpede
în favoarea creaţiei şi cel mai puternic
împotriva unei evoluţii?	61
4. întrebări referitoare la mîntuire (M)	66
M.l     Prin ce se primeşte mîntuirea - prin
credinţă, sau prin fapte?	66
M.2 De ce a ales Dumnezeu pentru mîntui-
re tocmai metoda crucii? Nu s-ar fi pu-
tut găsi şi o altă metodă?	67
M.3 Cum a putut Isus să moară acum 2000
de ani pentru păcatele pe care le-am co-
mis de abia acum?	69
M.4 N-ar fi fost mai economic dacă Isus ar
fi suferit numai pentru păcatele pentru
care oamenii ar fi cerut iertare, în loc
să sufere pentru păcatele întregii lumi?     70
M.5 Dumnezeu, pe baza jertfei lui Isus
Cristos, oferă tuturor oamenilor ierta-
-9-

rea păcatelor. De ce nu dă Dumnezeu o
amnistie generală pentru păcatele tutu-
ror oamenilor?	72
M.6 După părerea mea, există şi după
moarte posibilitatea mîntuirii. Harul
lui Dumnezeu trebuie să fie mai mare
decît cel despre care aţi vorbit dumnea-
voastră!	73
M.7 Ce se întîmplă cu copiii care au murit
prea devreme ca să poată lua o hotărî-
re? Ce se întîmplă cu cei avortaţi sau
bolnavi mintal? Sînt ei pierduţi?	80
M.8 Nu era necesar ca Iuda să-L trădeze pe
Isus pentru ca prin aceasta să poată fi
făcută posibilă mîntuirea?	82
M.9 Se merită să mai aduc pe lume un co-
pil, cînd posibilitatea de a se duce la
pierzare se ridică la 50%? (întrebarea
unei tinere femei, care tocmai venise la
credinţă)	83
M.10 în Biblie este vorba despre alegerea o-
mului de către Dumnezeu. Mai avem
noi atunci o voinţă liberă, dacă deciziile
privind salvarea sau pierzarea s-au luat
cu mult înainte?	85
M.11   Puteţi dovedi ştiinţific că există un iad?
(întrebarea unei eleve de gimnaziu)	88
5. întrebări referitoare la religii (R)	91
R.l Există atît de multe religii. Acestea nu
pot fi totuşi toate false. Nu este oare o
aroganţă din partea creştinismului cînd
afirmă că este singura cale spre viaţa
veşnică?	88
R.2     Nu ne rugăm noi toţi, adică creştini şi
-10-

musulmani, la unul şi acelaşi Dumne-
zeu? (întrebarea unui musulman)	93
R.3     Cum pot să ştiu că Evanghelia nu este o
religie, ci e de natură divină?	95
6.	întrebări referitoare la viaţă şi credinţă (V)     97
V.l     De ce trăim pe pămînt?	97
V.2     Care este sensul vieţii?	98
V.3     Cum pot s-o scot la capăt în viaţa zilni-
că cu credinţa?	100
V.4     Visez mereu aceleaşi vise, care mă îm-
povărează. Ce să cred despre aceasta?     106
V.5     Ce este păcatul?	107
V.6     Este permis să trăiască împreună potri-
vit Bibliei perechile necăsătorite? Cînd
este o pereche considerată căsătorită:
După decizia perechii de a rămîne îm-
preună? După primul contact intim?
După cununia civilă sau religioasă?         108
V.7     Credinţa nu înseamnă „a şti"; cum se
face că prezentaţi credinţa ca ceva si-
gur?                                '                      113
V.8     Este necesar un semn exterior pentru
naşterea din nou?	115
V.9 Ne vorbiţi aici în aşa fel de parcă Dum-
nezeu însuşi v-ar fi trimis încoace.
Cum de vă permiteţi?	116
V.10   Ce credeţi despre tehnologia genetică?     117
V.ll   Ce a făcut Isus cu muştele şi cu ţînţa-
rii? I-a omorît?	118
7.	întrebări referitoare la moarte şi veşnicie
(MV)	'       '         121
MV.l   Există viaţă după moarte?	121
-11-

MV.2   Ce este viaţa veşnică?
Cum trebuie să ne-o imaginăm?	121
MV.3   Cînd începe viaţa veşnică?	123
MV.4   Cum pot să-mi închipui cerul?	123
Anexă
Observaţii asupra Bibliei	127

1. Principii de baza referitoare la Biblie	127	
1.1	Despre originea Bibliei	128	
1.2	Despre conţinutul în adevăr al Bibliei	129	
1.3	Despre examinarea adevărului biblic	131	
1.4	Despre tematica Bibliei	132	
1.5	Despre afirmaţiile Bibliei	135	
1.6	Despre valoarea afirmaţiilor biblice	142	
1.7	Despre inteligibilitatea şi înţelegerea		
	Bibliei	145	
1.8	Despre exactitatea afirmaţiilor biblice	146	
1.9	Despre cadrul temporal al		
	afirmaţiilor biblice	147	
1.10	Despre accesul la Biblie şi convertirea		
	la Isus Cristos	148	
1.11	Observaţie finală	154	
II. Principii de interpretare a Bibliei	155	
III. De	ce să citim Biblia?	159	
IV. Cum să citim Biblia?	162	
V. Zece promisiuni pentru cititorul Bibliei (citi-
tor şi împlinitor al Cuvîntului)	164
Mărturie personală a autorului	166
-12-

Cuvînt înainte
Ideea cărţii:
Ideea de a scrie această carte s-a născut în timpul
unor serii de evanghelizări, pe care autorul le-a ţinut
într-un cadru original în München, în Casa de mode
Mühlhäuser. Creatorul de mode Harro Mühlhäuser a
pus la dispoziţie primul etaj al magazinului său de pe
acea vreme în fiecare seară, timp de o săptămînă,
pentru o serie de întruniri. Aceasta însemna: Să strîn-
gi în fiecare seară hainele, să muţi cuierele, să insta-
lezi 250 de scaune, să ţii conferinţele, apoi să strîngi
scaunele, să reaşezi cuierele, pentru ca personalul să
poată a doua zi dimineaţa să pună din nou hainele pe
ele. Curînd scaunele nu au mai fost de-ajuns, dar
covoarele moi şi treptele scărilor slujeau drept posibil-
ităţi de stat jos comod. Astfel au avut loc fără proble-
me 350 de persoane. Din pricina poziţiei centrale a
magazinului în zona de pietoni din München (doar la
cîţiva metri de Primărie şi de biserica „Frauenkir-
che"), erau foarte mulţi vizitatori din cercurile necreş-
tine. După întrunire exista posibilitatea punerii de în-
trebări la cele auzite. De această ocazie s-au folosit oa-
menii din belşug. Printre altele, s-au pus întrebări prin
care se cerea mai întîi o explicaţie înaintea luării unei
decizii spre credinţă.
Felul întrebărilor:
Cartea de faţă conţine astfel o serie din acele între-
bări puse în München. Pe lîngă aceasta, se dau răs-
punsuri şi la alte întrebări, care i-au fost puse autoru-
lui în alte locuri după conferinţe asemănătoare. El
conduce de cîţiva ani de zile „Ora de întrebări din
Kreling" cu ocazia Zilei tineretului din Ahlden, unde
-13-

se discută de asemenea numeroase probleme. Toate în-
trebările tratate în această carte au în comun faptul că
ele au fost puse într-adevăr aşa. De aceea, cartea de fa-
ţă nu redă o selecţie reprezentativă de întrebări din
Biblie pe care le-ar aştepta poate nişte „iniţiaţi", ci în-
cearcă să ia în mod serios acele probleme care pre-
ocupă pe cei îndoielnici şi pe cei care caută. în con-
cluzie, nu este vorba de o colecţie de chestiuni teologi-
ce sofisticate sau de o listă făcută în mod teoretic, ci
de întrebări fundamentale ale oamenilor ce caută, în-
trebări care rezultă din practica ţinerii de conferinţe.
Ocazional au fost preluate şi întrebări originale referi-
toare la un singur aspect al chestiunii.
Metoda de răspuns:
Logica cultivată şi dezvoltată de grecii din antichi-
tate s-a dovedit atît de plină de succes în ştiinţele exac-
te, încît omul a fost ispitit să transfere acest mod de
gîndire şi asupra altor domenii. Curentul iluminismu-
lui a fost susţinut de această concepţie greşită şi a con-
tribuit ca urmare la crearea unei opoziţii critice faţă
de credinţa biblică. Dacă întrebările tratate aici ar fi
matematico-naturale, ne-ar ajuta calculul logicii. Dar
în problemele de rezolvat aici avem de a face cu în-
trebări existenţialiste, care scapă în general unei prelu-
crări pur logice. Nici filozofia nu ne poate ajuta mai
mult. Filozoful Hans Lenk din Karlsruhe mărturiseşte
sincer:
„Filozofia dă rareori răspunsuri definitive din punct
de vedere al conţinutului; ea este o specialitate a între-
bărilor, nu una a rezolvărilor. Pentru ea, o nouă per-
spectivă problematică este mult mai importantă decît
rezolvarea parţială a unei întrebări date".
Dumnezeu vrea şi poate să ne călăuzească în tot
adevărul, atît în gîndirea, cît şi în acţiunea şi credinţa
noastră. Măsura care decide totul pentru noi este de
-14-

aceea Cuvîntul autorizat de Dumnezeu, care ne stă la
dispoziţie sub forma Bibliei. Această sursă nu poate fi
înlocuită prin nici un produs omenesc. întrucît răs-
punsul la toate întrebările depinde în mod fundamen-
tal de această măsură, vom discuta într-o anexă amă-
nunţită despre esenţa şi principiile de interpretare a Bi-
bliei. Aranjamentul sub forma unor principii de bază
se face aici în premieră, şi are ca scop scoaterea în evi-
denţă a esenţialului necesar în relaţiile cuiva cu Biblia.
Răspunsurile, din motive de spaţiu, nu pot fi tratate
totdeauna complet; în afară de aceasta, a trebuit făcută
o selecţie subiectivă a numeroaselor întrebări puse.
Din pricina legăturii de idei dintre anumite întrebări,
sînt inevitabile suprapuneri ocazionale la unele răspun-
suri. Pentru o privire de ansamblu mai bună, între-
bările sînt împărţite pe domenii tematice. La unele se
poate răspunde direct biblic, deoarece răspunsul se
află în mod explicit în Biblie. Şi la alte întrebări se
poate răspunde biblic, dar aceasta se întîmplă numai
prin concluzii din textele biblice date. Concluziile de-
pind în mare măsură de gradul de cunoaştere al Bibliei
şi de capacitatea individuală de a deduce alte răspun-
suri din afirmaţiile biblice date. Aici intervine subiec-
tivitatea autorului. De regulă, la întrebările tip „de
ce?" nu se pot da răspunsuri. Şi acestea vor primi oda-
tă răspuns^ dar desigur că numai atunci cînd credinţa
ajunge la vedere.
Mulţumiri:
îi sînt recunoscător scumpei mele soţii pentru indi-
caţiile preţioase pe care mi le-a dat la revizuirea critică
a manuscrisului şi pentru că a preluat munca obosi-
toare de transcris pe computer-ul nostru.
Rugăciunea noastră este acum ca prin această carte
să fie ajutaţi mulţi din cei ce caută răspuns la între-
bările lor în materie de existenţă şi credinţă.
-15-

1. întrebări referitoare la Dumnezeu (D)
D.I. De unde pot să ştiu că există
de fapt Dumnezeu?
R: Nu există nici un popor şi nici un trib pe acest
pămînt în care oamenii să nu creadă într-o formă
oarecare într-un Dumnezeu, un Duh sau o Fiinţă care
le este superioară. Acest lucru este valabil şi pentru ce-
le mai izolate triburi din junglă, care n-au avut nicio-
dată vreun contact cu o altă cultură şi nici cu Evan-
ghelia. Cum vine asta? Noi toţi avem capacitatea raţio-
nală de a deduce din lucrările minunate ale creaţiei
vizibile pe Creatorul invizibil. Nimeni nu crede că o
maşină, un ceas sau chiar numai un nasture ori o a-
grafă pot să fi apărut de la sine. De aceea scrie Pavel
în Noul Testament: „Căci cele nevăzute ale Lui, atît
puterea Lui veşnică, cît şi Dumnezeirea Lui, au fost
văzute limpede, de la crearea lumii, fiind înţelese în
cele făcute de El. Aşa că ei sînt de nedezvinovăţit"
(Rom.l:20). Din creaţie putem fireşte să aflăm numai
că există un Dumnezeu şi să tragem concluzii asupra
puterii şi bogăţiei Lui de idei, dar nu şi asupra caracte-
rului, felului Lui intim de a fi (de ex. dragoste, viaţă,
îndurare, bunătate). Pentru aceasta ne este dată Biblia.
D.2. Unde este Dumnezeu?
R: După închipuirile noastre omeneşti, încercăm
să-L localizăm pe Dumnezeu în spaţiu. De aceea gă-
sim la reprezentările păgîne despre Dumnezeu din an-
tichitate, ca şi din neopăgînism asemenea informaţii.
Grecii credeau că zeii lor locuiesc pe muntele Olimp,
-16-

iar germanii i-au localizat în Walhall. Laplace susţi-
nea: „Am cercetat întreg universul, dar pe Dumnezeu
nu L-am găsit nicăieri". La fel au constatat şi unii as-
tronauţi sovietici: „Nu L-am întîlnit pe Dumnezeu în
zborul meu" (Nicolaev, 1962, cu Wostok III). Toate a-
ceste afirmaţii sînt fundamental greşite în lumina Bi-
bliei, căci Dumnezeu este deasupra spaţiului. El, care a
creat spaţiul, nu poate fi o parte din el. Mai degrabă El
pătrunde, răzbate orice poziţie a spaţiului; El este om-
niprezent. Pavel explică aceasta atenienilor păgîni pe
Areopag: „în El (Dumnezeu) trăim şi ne mişcăm şi
sîntem" (Fap.l7:28). Psalmistul cunoaşte şi el această
realitate cînd mărturiseşte: „Tu mă înconjori pe dina-
poi şi pe dinainte, şi-Ţi pui mîna peste mine". Şi aici
este arătată completa omniprezenţă a lui Dumnezeu.
Ideea matematică de spaţii supradimensionale (spaţiul
nostru are trei dimensiuni) poate să ne fie de ajutor la
întrebarea „Unde este Dumnezeu?" Spaţiul 12-dimen-
sional este numai o submulţime a spaţiului (n+1) di-
mensional. Aşa de pildă, spaţiul cvadridimensional nu
poate fi sesizat de cel tridimensional, totuşi îl pătrun-
de în întregime. Această stare de fapt o descrie Biblia
cînd spune în l.împăraţi 8:27: „Va locui oare cu adevă-
rat Dumnezeu pe pămînt? Iată că cerurile şi cerurile
cerurilor nu pot să Te cuprindă".
D.3. Ce înseamnă cuvîntul Dumnezeu
- D.U.M.N.E.Z.E.U.?
R: Cuvîntul „Dumnezeu" nu este un acronim, adică
un cuvînt format din iniţialele altor cuvinte, ca de
exemplu: O.Z.N. = Obiect Zburător Neidentificat.
Dumnezeu S-a dezvăluit oamenilor cu Nume mereu
noi, al căror înţeles descriu Fiinţa lui Dumnezeu (ur-
mătoarele pasaje biblice arată numai prima dată cînd
apare cuvîntul):
-17-

Elohim (Gen.l:l; Dumnezeu - formă de plural, ca să
exprime Treimea Tatălui, Fiului şi Duhului Sfînt)
Eloah (de 31 de ori în cartea Iov, altfel doar izolat;
Dumnezeu - forma de singular a lui Elohim)
El-elohe (Gen.33:20; Dumnezeu, Cel Atotputernic)
El Olam (Gen.21:33; Dumnezeu veşnic)
El Şadai (Gen.l7:l; Dumnezeu atotputernic)
El-Roi (Gen.l6:13; Dumnezeu, care mă vede)
Iahve (Gen.2:4; cf. Ex.3:14 „Eu sînt Cel ce sînt")
Iahve-Rafeka (Ex.l5:26; Iahve, medicul tău)
Iahve-Nisi (Ex.l7:15; Iahve, steagul meu)
Iahve-Iireh (Gen.22:14+15; Iahve va alege,
va purta de grijă)
Iahve-Şalom (Jud.6:24; Iahve este pace)
Iahve-ţidkenu (Ier.23:6; Iahve, dreptatea noastră)
Iahve-Şamah (Ez.48:35; Iahve este prezent,
este aici)
Iahve-Sabaot (Dumnezeul oştirilor)
Adonai (Gen.l5:2; Domnul meu,
de 134 de ori în VT)
(Lit.: Abraham Meister: Dicţionar de nume biblice,
Pfäffikon, 1970)
D.4. De ce nu-L putem vedea pe Dumnezeu?
R: Primii oameni creaţi de Dumnezeu, Adam şi
Eva, au trăit în părtăşie cu Dumnezeu, astfel că I-au
putut vedea faţa. La căderea în păcat, omul s-a despăr-
ţit de Dumnezeu. El este un Dumnezeu sfînt care
urăşte orice păcat, şi din cauza aceasta părtăşia de la
început a luat sfîrşit. „Dumnezeu locuieşte într-o lu-
mină de care nu te poţi apropia" (l.Tim. 6:16), de ace-
ea îl vom vedea din nou de abia după moarte, cînd
ajungem în casa Tatălui. Calea într-acolo este posibilă
numai prin Domnul Isus: „Nimeni nu vine la Tatăl de-
cît prin Mine" (Io.l4:6).
-18-

D.5. Cum este Dumnezeu dragoste, cînd îngăduie
toate nenorocirile din lume? De ce îngăduie El sufe-
rinţa?
R: înainte, de căderea în păcat nu a existat nici
moarte, nici suferinţă, nici durere sau altceva din ceea
ce ne provoacă astăzi aşa de multe probleme. Dumne-
zeu a creat totul în aşa fel încît omul să poată trăi în
condiţii ideale. Alegînd liber, omul a mers pe căile lui
proprii, care l-au îndepărtat de Dumnezeu. De ce ne-a
dat Dumnezeu o aşa întinsă rază de libertate, nu pu-
tem explica. Constatăm însă că cine se depărtează de
Dumnezeu ajunge în nenorocire. Această experienţă
amară o facem pînă în ziua de azi. Unii oameni sînt
înclinaţi să arunce vina asupra lui Dumnezeu. Dar
trebuie să ne gîndim că nu Dumnezeu, ci omul este
cauza. Dacă noaptea pe autostradă stingem farurile şi
producem un accident, nu putem da vina pe construc-
torul maşinii. El a echipat din construcţie maşina cu
faruri; dacă le stingem de bunăvoie, e numai treaba
noastră. „Dumnezeu este lumină" (l.Io.l:15), şi dacă
noi ne ducem în întuneric departe de El, nu avem voie
să ne plîngem de Creator, care ne-a creat totuşi ca să
stăm în prezenţa Sa. Dumnezeu este şi rămîne un
Dumnezeu al dragostei, căci a făcut ceva de neînchi-
puit: El Şi-a dat pe propriul Fiu ca să ne răscumpere
din starea noastră de care ne-am făcut singuri vino-
vaţi. Isus spune despre Sine în loan 15:13: „Nimeni nu
are dragoste mai mare decît aceasta, ca cineva să-şi
dea viaţa pentru prietenii săi". Există vreo dragoste
mai mare? Niciodată nu s-a realizat pentru om ceva
mai măreţ decît fapta de pe Golgota: Crucea este astfel
punctul culminant al dragostei divine.
Toţi trăim - fie că sîntem credincioşi, fie că nu - în
creaţia căzută, în care suferinţa este o parte compo-
nentă generală în toate formele ei binecunoscute nouă.
-19-

De neexplicat rămîne pentru noi suferinţa individuală.
De ce îi merge unuia bine, iar altul este lovit greu de
nevoi şi boală grea? Adesea, credinciosul trebuie să su-
fere chiar mai mult ca ateul, după cum constată psal-
mistul: „Căci mă uitam cu jind la cei nesocotiţi, cînd
vedeam fericirea celor răi. într-adevăr, nimic nu-i tul-
bură pînă la moarte, şi trupul le este încărcat de gră-
sime. N-au parte de suferinţele omeneşti, şi nu sînt lo-
viţi ca ceilalţi oameni" (Ps.73:3-5).
Dar el găseşte şi încadrarea corectă a nevoilor lui
individuale, pe care nu le vede ca o pedeapsă pentru
propriul păcat. El nu cîrteşte împotriva lui Dumnezeu,
ci se prinde tare de El:
„însă eu sînt totdeauna cu Tine, Tu m-ai apucat de
mîna dreaptă; mă vei călăuzi cu sfatul Tău, apoi mă
vei primi în glorie... Carnea şi inima pot să mi se pră-
pădească: fiindcă Dumnezeu va fi totdeauna Stînca
inimii mele şi partea mea de moştenire" (Ps.73:23-24
+26).
D.6. Nu este vinovat Dumnezeu de toate?
R: Cînd Dumnezeu a tras la răspundere pe Adam
după căderea în păcat, acesta a arătat spre Eva: „Fe-
meia pe care mi-ai dat-o ca să fie lîngă mine, ea mi-a
dat din pom şi am mîncat" (Gen.3:12). Cînd Dumne-
zeu S-a adresat apoi femeii, Eva a dat şi ea vina mai
departe: „Şarpele m-a amăgit, şi am mîncat din pom"
(Gen.3:13). Referitor la vina noastră, avem o compor-
tare ciudată: O punem mereu pe spinarea altuia, pînă
ce în cele din urmă îl facem vinovat pe Dumnezeu.
Numai că acum se întîmplă inimaginabilul: în Isus,
Dumnezeu ia toată vina asupra Sa: „Pe Cel (Isus) ce
n-a cunoscut păcat, El L-a făcut păcat pentru noi"
(2.Cor.5:21). Judecata lui Dumnezeu asupra păcatului
se descarcă asupra Fiului lui Dumnezeu. Blestemul ca-
-20-

de asupra Lui cu maximă putere; întreaga ţara se în-
tunecă timp de trei ore, El este într-adevăr părăsit de
Dumnezeu. „El S-a dat pe Sine însuşi pentru păcatele
noastre" (Gal.l:4), ca să putem ieşi liberi. Acesta este
Manifestul dragostei lui Dumnezeu. Nu există un me-
saj mai bun ca Evanghelia.
D.7. Dumnezeu, pe vremea Vechiului Testament,
a lăsat să se nimicească prin război popoare în-
tregi, iar în Predica de pe munte se spune: Iubiţi pe
duşmanii voştri. Oare Dumnezeul din Vechiul Testa-
ment este altul decît Cel din Noul Testament?
R: Unii oameni sînt de părere că în Vechiul Testa-
ment Dumnezeu este un Dumnezeu al mîniei şi răz-
bunării, iar în Noul Testament un Dumnezeu al dra-
gostei. Această concepţie este combătută uşor prin ur-
mătoarele două afirmaţii din VT şi NT: în Iere-
mia 31:3 Dumnezeu spune: „Te iubesc cu o iubire veş-
nică; de aceea îţi păstrez bunătatea Mea", iar în NT
citim la Evrei 10:31: „Este înfricoşător să cazi în mîi-
nile Dumnezeului celui viu". Dumnezeu este atît
Dumnezeul mînios faţă de păcat, cît şi Dumnezeul iu-
bitor faţă de cel ce se pocăieşte. Găsim această mărtu-
rie atît în VT, cît şi în NT, căci Dumnezeu este tot-
deauna Acelaşi. în El „nu este schimbare sau umbră
de întoarcere" (Iac.l:17). La fel, Fiul lui Dumnezeu nu
S-a schimbat niciodată în Fiinţa Sa: „Isus Cristos este
Acelaşi ieri şi astăzi şi în veci" (Evr.l3:8).
Biblia este plină de exemple de felul cum judecă
Dumnezeu păcatul omului şi cum îi păzeşte El pe de
altă parte pe ai Săi. Prin potop s-a înecat întreaga o-
menire din pricina răutăţii ei, şi numai opt oameni au
fost salvaţi. La fel, la judecata finală va fi condamnată
cea mai mare parte din oameni, pentru că au mers pe
calea largă a pierzării (Mt.7:13-14). Dumnezeu dăduse
-21-

poporului Său Israel ţara promisă, dar la ieşirea din
Egipt amaleciţii i-au atacat pe cei din urmă din con-
voi, în Deuteronom 25:17-19, amaleciţilor li s-a anun-
ţat sentinţa prin nimicire, pe care urma s-o aducă la
îndeplinire Saul, la porunca lui Dumnezeu (l.Sam.15:
3). în vremea nou-testamentală, Anania şi Safira au
fost omorîţi de Dumnezeu, pentru că nu au spus între-
gul adevăr (Fap.5:l-ll). Din aceste exemple putem în-
văţa că Dumnezeu ia mai în serios păcatul decît ne
gîndim noi. Nici în aceasta nu S-a schimbat Dumne-
zeu. El urăşte orice păcat, şi va judeca orice faptă rea.
El ar putea să nimicească şi astăzi popoare întregi.
Noi germanii am păcătuit într-un mod deosebit de
grav împotriva lui Dumnezeu, pentru că în poporul
nostru în timpul celui de al treilea Reich a fost dezvol-
tat un program de exterminare a poporului Său Israel,
împărţirea Germaniei şi pierderea teritoriilor de la ră-
sărit sînt o judecată clară pentru aceasta. Dumnezeu
ar fi putut nimici şi întregul popor, dar îndurarea Lui
a fost atît de mare, încît n-a făcut-o, poate şi din prici-
na credincioşilor care mai sînt în el. Sodoma şi Go-
mora nu ar fi fost nimicite dacă ar fi fost în ele cel pu-
ţin zece oameni drepţi (Gen.l8:32). Dacă judecata nu
se face totdeauna instantaneu, acest lucru se datorează
îndurării lui Dumnezeu. Dar odată fiecare trebuie să
dea socoteală de viaţa lui, atît credincioşii (2.Cor.5:10),
cît şi necredincioşii (Evr.9:27; Ap.20:ll-15).
D.8. A creat Dumnezeu răul?
R: în prima epistolă a lui loan citim: „Dumnezeu e
lumină, şi în El nu este deloc întuneric" (1:5). Dumne-
zeu este Cel absolut pur şi desăvîrşit (Mt.5:48), şi înge-
rii dau de ştire: „Sfînt, sfînt, sfînt este Domnul oşti-
rilor" (Is.6:3). El este „Tatăl luminii" (Iac.l:17), aşa că
răul nu poate veni niciodată de la EI. Biblia aduce ori-
-22-

ginea răului în legătură cu căderea Satanei, care a fost
odată un heruvim, un înger de lumină, şi a vrut să fie
„la fel ca Cel Preaînalt" (Is.l4:14). în Ezechiel 28 este
descrisă mîndria şi căderea lui:
„Ai fost desăvîrşit în căile tale, din ziua cînd ai fost
creat, pînă în ziua cînd s-a găsit nedreptate în tine.
Prin mărimea negoţului tău ţi-ai umplut launtrul de
violenţă şi ai păcătuit. Şi Eu te-am aruncat de pe mun-
tele lui Dumnezeu, şi te-am nimicit, heruvim ocroti-
tor, din mijlocul pietrelor scînteietoare. Ţi s-a îngîmfat
inima... de aceea te arunc la pămînt".
Prin faptul că prima pereche a acceptat ispita, au
ajuns ei înşişi sub robia păcatului. Astfel, răul a găsit
intrare în această creaţie. Prin aceasta, Satana a reuşit
să pătrundă cu stăpînirea lui în această lume: „Pentru
că lupta noastră nu este împotriva sîngelui şi cărnii, ci
împotriva căpeteniilor, împotriva autorităţilor, împo-
triva stăpînitorilor acestui întuneric, împotriva duhuri-
lor răutăţii care sînt în locurile cereşti" (Ef .6:12).
D.9. Este Dumnezeu capabil să înveţe?
R: învăţarea este prin definiţie înregistrarea unor
cunoştinţe necunoscute. întrucît Dumnezeu cunoaşte
toate lucrurile (Ps.l39:2; Io.l6:30), nu există pentru El
nimic nou pe care să-1 mai poată învăţa. Ca Domn
peste spaţiu şi timp cunoaşte atît trecutul, cît şi vii-
torul. Noi dimpotrivă rămînem cei care învaţă. în Bi-
blie, Dumnezeu ne împărtăşeşte în atotştiinţa Sa eve-
nimente viitoare în viziune profetică.
D.10. A trăit Isus cu adevărat?
Este El Fiul lui Dumnezeu?
R: Vestirea venirii lui Isus în această lume aparţine
celor mai marcante afirmaţii profetice. într-un mod
-23-

amănunţit prezice Vechiul Testament locul Său de naş-
tere Betleem (Mi.5:2 - Lc.2:4), linia descendenţei
(2.Sam.7:16 - Mt.l:l-17), faptul că în acelaşi timp este
Fiul lui Dumnezeu (Ps.2:7; 2.Sam.7:14 - Evr.l:5) şi al
omului (Dan.7:13 - Le. 21:27), lucrarea Lui (Is.42:7 -
Io.9), motivul trimiterii Sale (Is.53:4-5 - Mc.lO:45),
trădarea Lui pentru 30 de arginţi (Zah.ll:12 - Mt.26:
15), suferinţa şi moartea Lui pe cruce (Ps.22 - Lc.24:
26), ca şi învierea Lui (Os.6:2 - Le. 24:46). Prin inter-
valul clar de 400 de ani între ultima carte din Vechiul
Testament şi epoca Noului Testament îşi dobîndesc
profeţiile împlinite în Cristos deosebit de remarcabila
lor greutate referitoare la întrebările de mai sus. Şi
surse extrabiblice atestă viaţa lui Isus, ca de exemplu
istoricul roman Tacitus, funcţionarul curţii Suetonius
sub împăratul Hadrian, procuratorul roman din Biti-
nia în Asia Mică, Thallus etc. Exemplar este aici un
citat din cunoscutul istoric evreu Flavius Iosephus
(nasc. 37 d. Cr.):
„Pe vremea aceasta a trăit Isus, un Om înţelept, da-
că poate fi numit de fapt Om, căci El a făcut într-ade-
văr atîtea fapte de necrezut şi a fost învăţătorul tuturor
oamenilor care au primit adevărul cu bucurie. Astfel,
El a atras pe mulţi evrei şi de asemenea pe mulţi pă-
gîni la Sine. El a fost Cristosul. Şi deşi Pilat L-a con-
damnat la moarte pe cruce sub presiunea celor mai de
seamă din poporul nostru, totuşi adepţii Lui de mai
înainte I-au rămas credincioşi. Căci El li S-a arătat viu
a treia zi, aşa cum profeţii trimişi de Dumnezeu ves-
tiseră aceasta despre El, precum şi mii de alte lucruri
minunate" (Antichităţi iudaice XVIII.3.3).
Dumnezeu însuşi îl adevereşte pe Isus ca pe Fiul
Său (la botez: Mt.3:17; pe muntele schimbării la faţă:
Mc.9:7), şi îngerul îi vesteşte naşterea ca Fiul Celui
Preaînalt (Le. 1:32). Domnul Isus Se declară pe Sine la
interogatoriul lui Pilat (Mt.26:63-64) şi înaintea lui Ca-
-24-

iafa (Lc.22:70) ca Fiul lui Dumnezeu, şi la fel ade-
veresc feluriţi bărbaţi şi femei din Biblie:
-	Petru: „Tu eşti Cristosul, Fiul Dumnezeului Celui
viu" (Mt.l6:16).
-	loan: „Cine mărturiseşte că Isus este Fiul lui
Dumnezeu, Dumnezeu rămîne în el, şi el în
Dumnezeu" (l.Io.4:15).
-	Pavel: „Viaţa... o trăiesc în credinţă, cea care este
în Fiul lui Dumnezeu" (Gal.2:20).
-	Marta din Betania: „Cred că Tu eşti Cristosul, Fiul
lui Dumnezeu, Cel ce vine în lume" (Io.ll:27).
-	Natanael: „Rabi, Tu eşti Fiul lui Dumnezeu!"
-	Sutaşul roman la răstignire: „Cu adevărat, acesta
era Fiul lui Dumnezeu" (Mt.27:54).
-	Ministrul de finanţe etiopian: „Cred că Isus Cris-
tos este Fiul lui Dumnezeu" (Fap.8:37).
Şi diavolul ştie că Isus este Fiul lui Dumnezeu (Mt.
4:3+6), iar demonii trebuie să-L recunoască ca Fiul lui
Dumnezeu (Mt.8:29).
Că Isus este Fiul lui Dumnezeu, aceasta a fost odi-
nioară pentru farisei şi marii preoţi (Mc.l4:53-65), ca
şi pentru poporul aţîţat (Io.l9:7) o pricină de poticnire,
şi pînă astăzi le este evreilor şi musulmanilor ca un
spin în ochi. Dar El nu poate fi Salvatorul şi Mîntuito-
rul nostru, dacă nu a fost decît „frate" (Şalom Ben
Choriri), „fiu între fii" (Ţahrnf), un om bun sau un re-
formator social, ci ne e Mîntuitor numai prin aceea că
El este cu adevărat Fiul Dumnezeului Celui viu (Mt.
16:16).
-25-

D.H. în ce relaţie stau Dumnezeu şi Isus unul cu
altul? Sînt o singură Persoană, sau care din Ei este
mai mare în rang? Cui trebuie să ne rugăm?
R: Dumnezeu nu poate fi cuprins cu gîndirea noas-
tră. El este dincolo de spaţiu, dincolo de timp şi in-
sondabil, de aceea ne este interzisă deja în prima po-
runcă orice reprezentare a Lui în imagini. Totuşi,
Dumnezeu nu S-a „lăsat fără mărturie" (Fap.l4:17);
El ni S-a revelat. El este Unul şi în acelaşi timp Trei-
mea.
1.	Dumnezeu este Unul: Nu există un alt Dumne-
zeu decît Dumnezeul lui Avraam, Isaac şi Iacov (Ex.
3:6): „Eu sînt Cel dintîi şi Cel din urmă, şi afară de
Mine nu este alt Dumnezeu" (Is.44:6). „înainte de Mi-
ne n-a fost făcut nici un Dumnezeu, şi după Mine nu
va fi nici unul. Eu, Eu sînt Domnul, şi afară de Mine
nu este nici un Mîntuitor!" (Is.43:10-ll). De aceea, po-
runca sună: „Să nu ai alţi dumnezei afară de Mine"
(Ex.20:3). închipuirile despre Dumnezeu în toate re-
ligiile sînt fără valoare: „Căci toţi dumnezeii popoare-
lor sînt nişte idoli" (Ps.96:5); toţi „sînt nimic şi suflare
goală" (Is.41:29).
2.	Dumnezeu este Treimea: în acelaşi timp, Dum-
nezeu ne întîmpină ca Unitatea în trei Persoane. Nu
este vorba aici despre trei Dumnezei diferiţi, ci - cum
dovedesc multe locuri în Biblie (de ex. l.Cor.l2:4-6;
Ef.l:17; Evr.9:14) - despre un triplu acord de voinţă, ac-
ţiune şi esenţă a lui Dumnezeu. Despre acest Dumne-
zeu trinitar se vorbeşte într-un mod triplu, cu dife-
renţieri personale: - Dumnezeu Tatăl - Isus Cristos, Fi-
ul lui Dumnezeu - Duhul Sfînt. în porunca de botez
din Matei 28:19, faptul acesta reiese în modul cel mai
categoric şi mai clar. Expresia „treime" (trinitate; lat.
-26-

trinitas = treime), care nu apare nicăieri în Biblie, este
încercarea omenească de a exprima această taină divi-
nă într-un singur cuvînt.
în Isus a devenit Dumnezeu Om: „Cuvîntul a de-
venit carne" (Io.l:14). Dumnezeu a devenit vizibil, au-
zibil, pipăibil (l.Io.lrl) şi palpabil în credinţă (Io.6:69).
Dumnezeu L-a trimis pe Domnul Isus la noi, şi „L-a
înfăţişat public ca jertfă de ispăşire, prin credinţă"
(Rom.3:25). Astfel că Isus stă faţă de noi într-o relaţie
funcţională deosebită. Noi avem credinţa mîntuitoare
numai cînd sîntem credincioşi în Isus. El S-a dus pen-
tru noi la cruce, a ispăşit păcatele noastre, ne-a răs-
cumpărat scump (l.Pet.l:18), de aceea trebuie să che-
măm Numele Lui ca să fim mîntuiţi (Rom.lO:13).
Prin Isus avem intrare la Tatăl (Io.l4:6) şi putem spune
ca nişte copii „Ava, Tată" (Rom.8:15). Isus este Fiul lui
Dumnezeu, El are aceeaşi identitate de natură, de
esenţă ca şi Tatăl: „Eu şi Tatăl sîntem una" (Io.lO:30),
de aceea putea să spună: „Cine M-a văzut pe Mine, a
văzut pe Tatăl" (Io.l4:9). Toma mărturiseşte în faţa
Celui înviat: „Domnul meu şi Dumnezeul meu!" (Io.
20:28). Dumnezeirea (divinitatea) lui Isus şi identitatea
cu Tatăl se exprimă apoi prin următoarele titluri şi
activităţi: Creator (Is.40:28 - Io.l:3), Lumină (Is.60:
19-20 -'lo.8:12), Păstor (Ps.23:l - Io.lO:ll), Cel dintîi şi
Cel din urmă (îs. 41:4 - Ap.l:17), Cel ce iartă păcate-
le (Ier.31:34 - Mc.2:5), Creatorul îngerilor (Ps.l48:2 -
Evr.l:6). Identitatea lui Isus cu Tatăl este accentuată şi
de Filipeni 2:6. Cînd a devenit Om, a luat chipul de
rob al unui om. Aici a stat în deplină dependenţă şi în
ascultare faţă de Tatăl. în legătură cu devenirea Sa ca
Om, se recunoaşte astfel o succesiune în rang între Ta-
tăl şi Fiul: După cum bărbatul este capul femeii, aşa
este Dumnezeu Capul lui Cristos (l.Cor.ll:3). Acum
însă Isus stă la dreapta lui Dumnezeu şi este întipă-
rirea Fiinţei Lui (Evr.l:3). Tatăl a dat Fiului toată pute-
-27-

rea în cer şi pe pămînt (Mt.28:18), precum şi judeca-
ta (Io.5:22), căci a pus totul sub picioarele Lui (l.Cor.
15:27). în cele din urmă se spune: „Şi cînd totul îi (lui
Isus) va fi supus, atunci şi Fiul însuşi Se va supune Ce-
lui ce I-a supus totul, ca Dumnezeu să fie totul în toţi"
(Î.Cor.l5:28).
Duhul Sfînt ne întîmpină de asemenea ca Persoană
divină, totuşi cu alte funcţii ca Fiul lui Dumnezeu. El
este Mîngîietorul (Io.l4:26), Avocatul şi Apărătorul
nostru; El ne face accesibil adevărul Bibliei (Io.l4:17),
El ne apără, ne reprezintă interesele înaintea lui Dum-
nezeu cu rugăciunea corectă (Rom.8:26), şi fără El de
fapt nu-L putem cunoaşte pe Isus ca pe Salvatorul şi
Domnul nostru (l.Cor.l2:3b).
Rugăciune: Isus i-a învăţat pe ucenicii Lui, şi astfel
şi pe noi, cum să se roage Tatălui (Mt.6:9-13), iar cînd
apostolul loan cade la pămînt înspăimîntat de puterea
îngerului şi vrea să i se închine, trimisul lui Dumne-
zeu refuză hotărît: „Eu sînt un împreună-rob cu tine...
Lui Dumnezeu închină-te!" (Ap.22:9). La fel, rugăciu-
nea către Isus Cristos este nu numai posibilă, dar, de la
venirea Lui în această lume, chiar poruncită. El însuşi
a spus ucenicilor: „Pînă acum n-aţi cerut nimic în Nu-
mele Meu" (Io.l6:24), şi: „Dacă îmi cereţi ceva în Nu-
mele Meu, Eu o voi face" (Io.l4:14). Coloseni 3:17 cu-
prinde, rezumă toate vorbele şi faptele noastre - şi cu
aceasta şi rugăciunea către Cristos: „Şi orice faceţi, în
cuvînt sau în faptă, să faceţi totul în Numele Domnu-
lui Isus, mulţumind prin El lui Dumnezeu Tatăl". Isus
este singurul Mijlocitor între Dumnezeu şi om (l.Tim.
2:5), şi de aceea avem voie să ne adresăm Lui în rugă-
ciune. Primul martir, Ştefan, ne este zugrăvit ca model
de om „plin de Duhul Sfînt" (Fap.7:55). Rugăciunea
lui către Isus ne este transmisă astfel: „Doamne Isuse,
primeşte duhul meu!" (Fap.7:59). Şi în timp ce Se afla
-28-

pe pămînt, oamenii I s-au închinat ca lui Dumnezeu,
şi El a acceptat aceasta: Leprosul (Mt.8:2), orbul din
naştere vindecat (Io.9:38) şi ucenicii (Mt.l4:33) au că-
zut la pămînt înaintea Lui. Aceasta este, potrivit Bi-
bliei, cea mai înaltă expresie de închinare şi respect.
Totuşi, în Biblie nu găsim nici o referire la rugăciunea
către Duhul Sfînt (ca de ex. în cîntarea bisericească
„Acum ne rugăm Duhului Sfînt pentru dreapta cre-
dinţă" de Martin Luther).
-29-

2. întrebări referitoare la Biblie (B)
Următorul complex de întrebări, care se ocupă cu
faptul că Biblia este valabilă şi garantată, este funda-
mental. Din acest motiv, în acest capitol sînt tratate
numai patru întrebări, şi - potrivit cu importanţa aces-
tei tematici - este adăugată o anexă foarte amănunţită.
B.l. Biblia a fost scrisă de oameni, de aceea trebu-
ie privită în mod relativ. Cum puteţi să afirmaţi că
ea provine de la Dumnezeu şi că totul este adevărat?
R: Vom răspunde la întrebarea privind adevărul bi-
blic folosind un exemplu matematic, care are avantajul
că poate fi controlat. Biblia conţine 6408 versete cu
profeţii, dintre care s-au împlinit pînă acum 3268, în
timp ce restul profeţiilor privesc evenimente încă vii-
toare. Nici o prezicere nu s-a împlinit într-un mod
schimbat. Aşa ceva nu mai există în nici o altă carte,
în ea avem un conţinut de adevăr - care poate fi expri-
mat şi matematic - ce nu are asemănare. Să punem
acum întrebarea dacă este posibil ca aşa multe profeţii
să se poată împlini la întîmplare, adică, dacă realiza-
rea lor este explicabilă fără intervenţia lui Dumnezeu.
Ne vom sluji acum de calculul probabilităţilor. în cele
ce urmează, modelul de calcul nu va ţine seama că u-
neori mai multe versete biblice redau aceeaşi profeţie,
sau că un verset poate conţine mai multe profeţii. La
fel, nu intră în calcul faptul că unele afirmaţii profeti-
ce sînt amintite de mai multe ori. Această simplificare
a modelului este echilibrată totuşi prin următorul ada-
os pentru probabilitatea de bază:
Dacă se ia probabilitatea de bază foarte înaltă de p =
0,5 pentru împlinirea întîmplătoare a unei singure
-30-

profeţii, se poate calcula matematic exact probabili-
tatea totală w pentru cele 3268 de profeţii împlinite pî-
nă acum. Aceasta însumează w = 2"3268 = l,714xlO984.
Afirmaţiile profetice sînt de aşa natură, încît s-ar pu-
tea evalua survenirea evenimentelor descrise corespun-
zător cu 1:1000 pînă la 1 la mai multe milioane. Deci,
cu formularea 1:2 (= 0,5) sîntem atunci pe partea abso-
lut sigură. La compararea numerică pentru w să luăm
în considerare un sistem de loterie*. Dacă probabili-
tatea pentru o lovitură în plin la loto-ul comercial „6
din 49" - adică din 49 de pătrate cu numerotare conti-
nuă - însumează cam 1:14 milioane, atunci să punem
întrebarea: La cîte pătrate ar putea fi extins un al doi-
lea bilet loto, la care tot 6 cifre corecte sînt necesare
pentru o lovitură din plin, pentru a ajunge tocmai la
acea probabilitate care ar avea ca rezultat împlinirea
întîmplătoare a 3268 de profeţii?
Cum am evalua?
a)	mărimea unei mese de ping-pong?
Pe o suprafaţă de A = 1,525x2,74 m2 = 4,1785 m2sînt
posibile L = 167.140 pătrate de mărimea unui bilet
obişnuit de loto comercial.
b)	mărimea unui teren de fotbal?
La A = 7350 m2 sînt posibile L = 459.375.000 pă-
trate.
* Sistemul de loto de care e vorba aici este sistemul cel mai
frecvent jucat în Germania. Pentru a obţine cîştigul maxim, este
nevoie ca cel care joacă să aibe şase numere din cele 49 extrase.
Biletul de loterie pentru acest sistem se compune din 49 de „cîm-
puri" sau pătrăţele, numerotate de la 1 la 49, pe care jucătorul, fă-
cînd cruciuliţe, marchează numerele pe care le joacă. O asemenea
pătrăţea are o dimensiune de aproximativ 3x3 mm, dimensiune ca-
re ne interesează în exemplul nostru matematic. Probabilitatea de a
cîştiga la un astfel de sistem este de 1:14.000.000 - nota trad.
-31-

c) sau chiar suprafaţa întregului glob pămîntesc?
La A = 510 mii. km2 sînt posibile L = 31,3653xl018
pătrate, unde IO18 înseamnă un trilion sau o mie de
milioane de bilioane.
Dacă calculăm probabilitatea ca din L cîmpuri nu-
merotate 6 să fie cîştigătoare, rezultă pentru suprafe-
ţele de mai sus următoarele valori:
a)	w = l:0,4xl030 (resp. 2,5x1030)
b)	w = l:l,3xlO49 (resp. 7,66x1050)
c)	w = l:l,3xlOm (resp.7,56xlO115)
Pe baza numerelor pentru w vedem că comparaţia
cu a) pînă la c) este complet insuficientă. Rezultatul
matematic pentru numărul de pătrate este extraordi-
nar de mare! Ar trebui pentru compararea mărimii să
luăm în aj'utor numărul total al tuturor atomilor din
univers, şi chiar şi acest IO80 nu mai este imaginabil.
Este un 1 cu 80 de zerouri sau numărul de 10 miliarde
înmulţit de opt ori cu sine însuşi. La numărul astro-
nomic de 2,74xlO164 de pătrate al acelui bilet de superlo-
to se aj'unge fireşte de abia printr-o comparaţie care ne
depăşeşte încă o dată imaginaţia: Să ne închipuim tot
atîtea universuri cîţi atomi are universul nostru, şi
chiar şi atunci numărul total al atomilor din toate a-
ceste universuri născocite ar fi mai mic cu factorul
27.400 faţă de numărul de pătrate pe care ar trebui
să-1 aibă biletul loto necesar.
După consideraţiile de mai sus putem să tragem nu-
mai o singură consecinţă care poate fi susţinută: Pro-
feţiile sînt de origine divină, ele nu pot proveni de la
nici un om. Calculele ne conduc astfel la un rezultat,
pe care Isus în cunoscuta rugăciune către Tatăl (so-
cotită adesea în mod greşit ca rugăciunea de Mare
-32-

Preot, deşi nu e vorba aici de o slujbă de mare preot,
adică de ispăşirea păcatelor poporului) îl aduce la for-
mula concisă: „Cuvîntul Tău este adevăr!" (Io.l7:17).
De aceea, Biblia nu poate fi de obîrşie omenească, ci
rămîne valabil că „toată Scriptura este inspirată de
Dumnezeu" (2.Tim.3:16). Dumnezeu a folosit oameni
aleşi cărora le-a dat informaţii preţioase pentru noi ca
să le scrie pentru noi, fără ca prin aceasta să-şi ex-
cludă personalitatea, caracterul şi sentimentele.
Alte amănunte la această întrebare se află în ane-
xa „Principii de bază asupra Bibliei": 1.1. Despre ori-
ginea ei; 1.2. Despre conţinutul ei în adevăr; 1.3. Des-
pre controlarea, verificarea adevărului ei.
B.2. Cum pot să verific dacă Biblia
este adevărată?
R: Faptul că are loc sau nu o mişcare fizică formu-
lată matematic sau o anumită reacţie chimică în con-
diţii definite nu se poate hotărî la o masă rotundă, ci
într-un experiment verificabil. Spre deosebire de toate
celelalte scrieri ale ideologiilor şi religiilor, Biblia nu-
meşte metode prin care se poate constata adevărul ei
pe cale experimentală. Cine nu întreabă numai ca să
filozofeze, ci vrea să ajungă la o convingere adevărată,
este invitat la un experiment pentru care garantează
însuşi Dumnezeu.
„Cartea aceasta a Legii să nu se depărteze de gura
ta; cugetă asupra ei zi şi noapte, căutînd să faci tot ce
este scris în ea; căci atunci vei izbîndi în toate lucrările
tale, şi atunci vei lucra cu înţelepciune" (Ios.l:8).
Acest experiment constă din trei faze consecutive:
1. Cunoaşterea descrierii experimentului:
Este vorba mai întîi de familiarizarea printr-o citire
intensivă cu conţinutul Bibliei.
-33-

2.	Realizarea experimentului:
în pasul al doilea se transpun în faptă toate indicaţi-
ile cunoscute.
3.	Testarea datelor experimentale:
Toţi oamenii îşi doresc o viaţă reuşită în căsătorie
şi familie, la serviciu şi în petrecerea timpului liber,
întrebările care se pun consilierilor în diferite publi-
caţii sînt o mărturie grăitoare despre aceasta. Nici un
consilier conjugal, nici un manager industrial sau un
consilier politic nu dispune de o reţetă absolut plină de
succes. Numai Biblia dă o declaraţie de garanţie pen-
tru reuşită şi pentru acţiune înţeleaptă.
Cine realizează acest experiment, ajunge totdeauna
la un bilanţ pozitiv. Nu există nici pierdere, nici risc,
deci nici o miză pierdută ca la loto, sau pierdere de do-
bîndă ca în credite. Cine îndrăzneşte să meargă îm-
preună cu Biblia, are de-a face cu Dumnezeu, şi astfel
va avea totdeauna numai de cîştigat. (Alte posibilităţi
de testare sînt în anexa „Observaţii asupra Bibliei",
partea 1.2. „Despre conţinutul în adevăr al Bibliei").
B.3. Prin ce se deosebeşte Biblia de toate
celelalte cărţi din literatura universală?
R: Biblia se deosebeşte în mai multe privinţe de toa-
te celelalte cărţi din istoria lumii, reprezentînd o lucra-
re unică în felul ei, inegalabilă şi incomparabilă:
1. în ciuda duratei de formare de peste 1000 de
ani, Biblia arată o continuitate unică: Ea a fost scrisă
într-o perioadă de timp de peste 1500 de ani de vreo
45 de scriitori de origini sociale şi profesii diferite. De
pildă, absolventul de universitate Moise, conducătorul
militar Iosua, prim-ministrul Daniel, paharnicul Nee-
mia, împăratul David, păstorul Arnos, pescarul Petru,
vameşul Matei, doctorul Luca şi făcătorul de corturi
Pavel. Părţi din Biblie au fost scrise în locuri neobişnu-
-34-

ite, ca în pustie (Moise), în închisoare (Ieremia), în pa-
lat (Daniel), în călătorii (Luca) sau în exil (loan), şi în
toate stările de suflet posibile ale scriitorilor, ca bucu-
rie şi dragoste, teamă şi grijă, nevoie şi deznădejde. în
ciuda perioadei nemaiîntîlnit de lungi de 60 de genera-
ţii legată de apariţia ei în timp şi a feluritelor pături
sociale ale autorilor ei, Biblia are o tematică unitară,
fin armonizată între diferitele părţi. Scriitorii tratează
sute de teme cu o armonie şi continuitate izbitoare.
Dacă oamenii dintr-o perioadă de timp atît de înde-
părtată şi cu personalităţi atît de diferite s-ar fi ocupat
fără inspiraţia lui Dumnezeu cu o asemenea tematică,
pe baza experienţei nu ne-am aştepta la o unitate. în
mod special învăţătura biblică despre Dumnezeu, ca şi
cea despre mîntuirea oamenilor, trece ca un fir roşu
prin întreaga Biblie.
2.	Biblia conţine o paletă atît de vastă de genuri
literare, cum nu se mai întîlneşte în nici o altă carte
(vezi paragraful B58 din Anexă, partea I). Pe de altă
parte, lipsesc acele feluri de texte care nu respectă ade-
vărul, cum ar fi basmele, legendele, fabulele, miturile.
De asemenea, nu se întîlnesc exagerări sau minima-
lizări, cum le cunoaştem în satire, glosse, epopei sau
comedii.
3.	Biblia este de o multilateralitate remarcabilă. Ea
este în acelaşi timp carte de credinţă, de legi şi de isto-
rie. Ea furnizează fundamentele pentru numeroase do-
menii ale ştiinţei şi conţine mii de reguli de viaţă pen-
tru diferitele situaţii. Ea este cel mai bun sfătuitor în
privinţa căsniciei şi descrie cum trebuie să ne com-
portăm faţă de părinţi şi copii, faţă de prieteni şi duş-
mani, faţă de vecini şi rudenii, faţă de străini, de oas-
peţi şi de tovarăşi de credinţă (tratare mai amănunţită
la întrebarea V.3). Ea vorbeşte despre originea acestei
-35-

lumi şi a vieţii, despre esenţa morţii şi despre sfîrşitul
lumii. Ea ne arată caracterul lui Dumnezeu Tatăl, al
Fiului Său Isus Cristos, efectele şi lucrările Duhului
Sfînt.
4.	Biblia este singura carte cu afirmaţii profetice
absolut de încredere. Acestea sînt de origine divină
(l.Sam.9:9; 2.Sam.24:ll; 2.Pet.l:20-21) şi de aceea nu
se întîlnesc în nici o altă carte din istoria lumii (nici în
Coran, nici în notiţele ocultistului francez Nostrada-
mus). Perioadele de timp între scrierea şi împlinirea
profeţiilor sînt atît de mari, încît nici criticii cei mai
severi nu pot obiecta că profeţiile au fost făcute de abia
după ce evenimentele au avut loc.
5.	Cadrul temporal în care se fac afirmaţiile din
Biblie nu-şi găseşte egalul nicăieri: Biblia se întinde
în declaraţiile ei de la punctul de început al axei tem-
porale fizice (creaţie) pînă la punctul ei final (Ap.10:
6b). Nici o altă carte nu comunică ceva sigur despre
începutul veacurilor şi nu poate să descrie evenimente-
le de dincolo de punctul final al axei timpului. în plus,
Biblia vorbeşte despre veşnicie, acea realitate în care le-
gile noastre temporale care au caracterul de a limita nu
mai sînt valabile.
6.	Nici o afirmaţie din Biblie nu s-a dovedit a fi
falsă. Niciodată referirile ştiinţifice din Biblie nu au
trebuit să fie revizuite pe bazele rezultatelor cercetă-
rilor. Dimpotrivă, există numeroase exemple pentru
faptul că amănuntele ştiinţifice din Biblie au fost con-
firmate ştiinţific de abia la sute de ani după scrierea
lor (de ex. numărul stelelor; forma pămîntului).
7.	Nici o altă carte nu zugrăveşte pe om aşa de
realist ca Biblia. Nu există exagerări, ca într-o come-
-36-

die, biografii retuşate, sau glorificări de eroi, care să
ascundă sau să mascheze părţile negative ale omului.
Astfel, în Biblie nu rămîn neamintite păcatele patriar-
hilor (Gen.l2:ll-13), adulterul lui David (2.Sam.ll) şi
dezordinea din biserici (l.Cor.lrll; 2.Cor.2:l-4).
8. Ca nici o altă carte, Biblia cuprinde fenomene,
semne viitoare, pe care nici un om nu le putea bă-
nui la nivelul ştiinţific de atunci (de ex. laboratoare
spaţiale, staţii orbitale: Ob.4) şi include în învăţătura ei
situaţii care au survenit de abia la multe secole după
aceea (de ex. consumul de droguri: 2.Cor.6:16-17; teh-
nologia genetică: vezi întrebarea V.10).
Deja aceste opt caracteristici indică Biblia drept o
carte extraordinară, faţă de care oricare alta nu se poa-
te nici măcar compara. Istoricul Philip Schaff descrie
foarte potrivit unicitatea Scripturii şi pe Acela despre
care vorbeşte ea:
„Acest Isus din Nazaret a învins fără bani şi arme
mai multe milioane de oameni ca Alexandru Mace-
don, Cezar, Mahomed şi Napoleon; fără ştiinţă şi fă-
ră erudiţie, a aruncat mai multă lumină asupra lucru-
rilor divine şi omeneşti ca toţi filozofii şi învăţaţii la
un loc; fără iscusinţă retorică a rostit El cuvinte de
viaţă cum n-au mai fost rostite vreodată înainte sau
după aceea, şi a obţinut un efect ca nici un alt orator
sau poet. Fără să scrie un singur rînd, El a pus mai
multe condeie în mişcare şi a furnizat material pentru
mai multe predici, vorbiri, şcoli, lucrări de artă şi cîn-
tări de laudă ca întreaga oştire a marilor oameni antici
şi moderni" (J. McDowell: Biblia testată, pag. 54).
Chiar dacă Biblia, din punctul de vedere al numă-
rului cuvintelor (783137) şi literelor (3566480) ei (Ver-
siunea englezească King James), poate fi cuprinsă în
mod exact, totuşi numărul gîndurilor este nenumărat.
Nu ajunge o viaţă de om pentru exploatarea întregului
-37-

conţinut de idei al ei (Ps.ll9:162). De aceea, putem citi
Biblia oricînd şi de cîte ori vrem, fără ca ea să devină
plictisitoare. Cu fiecare citire ni se deschid noi gînduri
şi legături între diferitele texte.
Ajungem la o concluzie importantă: Biblia este
singura carte divină. Adevărul ei este garantat şi auto-
rizat de Dumnezeu (Ps.ll9:160; Io.l7:17).
B.4. Mai există astăzi mesaje noi de adăugat Bi-
bliei? Nu este Dumnezeu mai mare ca Scriptura ca
să vorbească direct cuiva?
R: Trebuie să facem deosebire între două feluri de
vorbire ale lui Dumnezeu: Biblia valabilă în aceeaşi
măsură pentru toţi oamenii şi călăuzirea individuală a
lui Dumnezeu în viaţa individului.
1. Completări la Biblie? Paralel cu apariţia scrieri-
lor biblice prin oameni chemaţi de Dumnezeu şi au-
torizaţi de El (de ex. Ier.l:5; Gal.l:12) se ivesc şi profeţi
mincinoşi cu mesaje arbitrare. La întrebarea extrem
de importantă: „Cum vom cunoaşte cuvîntul pe care
nu 1-a spus Domnul?" (Dt.l8:21), Dumnezeu dă ca
răspuns un criteriu decisiv pentru testarea adevărului:
„Cînd ceea ce va spune profetul acela în Numele
Domnului nu va avea loc şi nu se va întîmpla, va fi un
cuvînt pe care nu 1-a spus Domnul. Profetul acela 1-a
spus din îndrăzneală: să n-ai teamă de el" (Dt.l8:22).
Şi în Predica de pe munte, Isus avertizează împotri-
va profeţilor mincinoşi şi ne arată astfel semnele după
care îi putem identifica:
„Păziţi-vă de profeţii mincinoşi, care vin la voi în
haine de oi, dar pe dinăuntru sînt nişte lupi răpitori.
După roadele lor îi veţi recunoaşte. Oare se culeg stru-
guri din spini sau smochine din' pălămidă?" (Mt.7:
15-16).
-38-

Apostolul loan arată nu mai puţin insistent peri-
colul: „Pentru că în lume au ieşit mulţi înşelători...
Oricine o ia înainte şi nu rămîne în învăţătura lui
Cristos, n-are pe Dumnezeu" (2.Io.7+9).
Numai Biblia este revelată de Dumnezeu. La urmă,
Dumnezeu a vorbit prin Fiul (Evr.l:l), şi nu vor mai fi
revelaţii suplimentare (Fap.22:18). Cuvîntului din Bi-
blie nu i se mai poate adăuga nimic. încă de pe vre-
mea lui ne avertizează Petru despre „erezii (secte) de
pierzare" (2.Pet.2:l), care duc la pierzare pe oameni cu
învăţăturile lor. Adăugirile şi denaturările Bibliei făcu-
te de Joseph Smith (cartea Mormonilor), Jakob Lor-
beer (Prietenii noii revelaţii), Ch.T. Rüssel (Martorii
lui Iehova), J.G. Bischoff (secta neoapostolică), M.
Baker Eddy (secta „Ştiinţa creştină") etc. nu sînt me-
saje divine, ci rătăciri regretabile ale unor învăţători
mincinoşi şi înşelători. Dumnezeu nu mai dă alte des-
coperiri sau revelaţii, ci numai o lumină nouă asupra a
ceea ce a comunicat deja de mult în Vechiul şi Noul
Testament. Astfel, Biblia rămîne singura sursă obliga-
torie de informaţii şi singurul etalon după care se cer-
cetează totul. De asemenea, citatele contemporanilor
noştri cu formula de introducere avînd pretenţii de au-
toritate: „Domnul mi-a spus..." trebuie cercetate sever
din pricina celor spuse mai sus.
2. Călăuzirea individuală a lui Dumnezeu: Adesea
ne dorim o vorbire directă din partea lui Dumnezeu
într-o anumită situaţie. Dumnezeu ar putea s-o facă,
dar nu este metoda Lui. Martin Luther, John Wesley,
Hudson Taylor sau Billy Graham au fost, respectiv
sînt oameni ai lui Dumnezeu însemnaţi şi au realizat
lucruri neobişnuite. Ei s-au bizuit pe Cuvîntul lui
Dumnezeu şi au primit de acolo impulsuri pentru lu-
crarea lor bogată în binecuvîntări. Rugăciunea noastră
„învaţă-mă căile Tale, Doamne" (Ps.86:ll) cere acţiu-
-39-

nea lui Dumnezeu în viaţa noastră. Aceasta se poate
experimenta şi este ulterior clar de recunoscut ca lu-
crare a lui Dumnezeu, dar se face pe tăcute, fără glas
audibil din partea lui Dumnezeu.
-40-

3. întrebări referitoare Ia creaţie,
ştiinţă şi credinţă (C)
C.l. .Există tranziţie de la materia
fără viaţă la organismele vii?
R: Stricta separare din trecut dintre chimia anor-
ganică şi cea organică avea un motiv important: în
natura neinfluenţată dinafară iau naştere combinaţii
organice numai prin activitatea organismelor. Odată
cu moartea organismelor se instalează procesul invers:
Materiile organice se descompun în părţi componente
anorganice. Cînd chimistul F. Wöhler 1828 a transfor-
mat cianatul de amoniu clar anorganic în combinaţia
organică uree, n-a mai existat această separare prin-
cipială. Prin procedee moderne este astăzi posibilă sin-
tetizarea a numeroase combinaţii organice. Indispen-
sabil pentru aceasta este cunoaşterea chimiei şi tehni-
cii, pe scurt: întrebuinţarea spiritului. Dacă privim a-
cum fiinţele vii, constatăm că pe plan fizico-chimic
în plante, animale şi la oameni nu există procese care
să contrazică fenomenele fizice şi chimice care se pe-
trec în afara organismelor vii. Cunoscutele legi ale na-
turii sînt şi aici absolut valabile. între materia fără via-
ţă şi materia din fiinţele vii nu există astfel deosebiri
principiale pe plan chimic şi fizic. Teoriile neodarwi-
niste despre apariţia primelor fiinţe vii în atmosfera
„supei primare" trec peste această cunoaştere şi afir-
mă că există o tranziţie relativ simplă şi neproblema-
tică de la materia fără viaţă la organismele vii. Un or-
ganism viu nu trebuie însă confundat cu materia din
fiinţele vii. Complexitatea organismului nu este înţe-
leasă în mod corespunzător, cînd este privită numai
din punctul de vedere al posibilităţii izolate de explica-
-41-

re a părţilor ei componente. Organismele conţin ca
adaos important informaţia, acea dimensiune spiritua-
lă pe care materia însăşi n-o poate produce. Ea este re-
sponsabilă de faptul că fiecare fiinţă vie tinde spre o
anumită formă şi este în situaţia de a se multiplica. în
natura fără viaţă nu există principiul multiplicare (re-
producere pe baza informaţiei întipărite). Informaţia
devine astfel un criteriu caracteristic, pentru a de-
osebi clar un organism viu de materia nevie. La fel,
geneza unei fizionomii umane - în opoziţie cu forma-
rea cristalelor - nu are nimic de a face cu o legitate
structurală condiţionată fizico-chimic. La fenomenul
viaţă este vorba de o calitate care se află dincolo de fi-
zică şi chimie. Tocmai aşa-zisele experimente ale evo-
luţiei, care ar trebui să dovedească apariţia vieţii ca un
fenomen pur fizico-chimic, confirmă afirmaţia noas-
tră: „Niciodată nu poate lua naştere informaţia în-
tr-un experiment fizico-chimic!"
-	în cazul mult-citatelor experimente ale lui Miller,
acesta a reuşit să sintetizeze cîţiva aminoacizi, compo-
nentele de bază ale proteinelor; totuşi informaţia nu a
apărut niciodată. Astfel, această încercare se află în
afara a ceea ce s-ar putea numi experiment al evolu-
ţiei.
-	Hiperciclul proiectat de M. Eigen este un experi-
ment pur teoretic fără vreo confirmare experimentală
practică. Cu ajutorul aşa-zisei „maşini a evoluţiei"
vrea Eigen să reconstituie evoluţia sub formă de ex-
periment, în revista „Bild der Wissenschaft" (Imagi-
nea ştiinţei) (Nr. 8, 1988, pag.72), el a spus: „într-una
din maşinile noastre am pus să se dezvolte bacterii...
Acest proiect a avut deja succes. în numai trei zile am
putut să izolăm o mutantă, care a prezentat rezistenţa
corespunzătoare. Exemplul arată că este posibil de a
imita procesul evolutiv în laborator". Asemenea afir-
maţii trezesc impresia că ar fi reuşit aici un experi-
-42-

ment al evoluţiei. în realitate, s-a pornit de la fiinţe vii
deja existente. Nici aici nu a luat fiinţă o nouă infor-
maţie, ci în cazul de faţă s-a experimentat cu ceva
existent, deci nici această experienţă nu ne spune ni-
mic despre naşterea informaţiei.
Să reţinem faptul important: în nici un laborator
din lume nu s-a reuşit „producerea'' de organisme
vii din materii organice nevii. Acest fapt este cu atît
mai demn de luat în seamă, cu cît biotehnica a dez-
voltat numeroase posibilităţi de manipulare a viului.
Remarcabil este că biotehnica începe la organismele
vii şi încearcă doar manipularea. în mod vădit, pră-
pastia dintre procesele chimicotehnice şi biotehnica es-
te de netrecut. Dar chiar dacă cîndva după neobosite
cercetări şi angajarea tuturor cunoştinţelor ar fi posi-
bilă trecerea ei, s-ar dovedi cu aceasta: Viaţa este ex-
plicabilă numai prin angajarea spiritului şi activităţii
de creaţie divină.
C.2. Ce vîrstă are pămintul, ce vîrstă are univer-
sul? Există vreo metodă ştiinţifică pentru stabilirea
vîrstei pămîntului? Ce părere aveţi despre metoda
C (carbon) 14?
R: Pînă în prezent nu este cunoscută vreo metodă
fizică de stabilire a vîrstei pămîntului sau a universu-
lui. De ce? în natură nu există un ceas (sub forma
unui eveniment ce să indice un timp anume) care să
funcţioneze de la crearea lumii. Dezintegrarea radioac-
tivă a atomilor instabili pare a fi, la prima vedere, un
astfel de ceas. Fiecare izotop instabil al unui element
chimic îşi are propriul lui timp de înjumătăţire. Aces-
ta este perioada de timp T în care numărul prezent de
atomi se reduce la jumătate prin dezintegrare radioac-
tivă. Din cei 320 de izotopi pe care îi întîlnim în natu-
ră, peste 40 sînt cunoscuţi ca radioactivi. în cazul sta-
-43-

bilirii radiometrice a vîrstei, se porneşte de la acest
efect fizic. Se face deosebire între ceasuri de perioadă
lungă
Ceas cu uraniu/toriu-plumb: T = 4,47xl09ani la ura-
niu-238 (238U)
Ceas cu potasiu-argon: T = l,31xlO9 ani la potasiu-40
•    (40K)
Ceas cu rubidiu-stronţiu: T = 48,8xlO9 ani la ru-
bidiu-87 (87Rb)
şi ceas de perioadă scurtă 14C (pronunţat: C-14) cu
[  T = 5730 ani.
în cazul prelucrării matematice a ecuaţiilor fizice
de dezintegrare, avem totdeauna la dispoziţie o ecuaţie
mai puţin decît numărul de necunoscute al sistemului
de ecuaţii. Un asemenea sistem este în principiu, din
punct de vedere matematic, de nerezolvat. Aceasta în-
seamnă din punct de vedere fizic: Cantitatea de înce-
put a materialului de dezintegrat este necunoscută,
căci nimeni nu ştie cîţi atomi instabili au fost prezenţi
în punctul temporal al genezei. Pe lîngă aceasta, mai
există aşa-numita metodă izocronă, care încearcă să
evite cunoaşterea cantităţii de început prin faptul că nu
permite să fie întrebuinţate decît probe congenetice.
Nesiguranţa apare în acest caz aici prin faptul că nu
există criterii apriorice care să dovedească că o probă
este formată dintr-o totalitate congenetică.
Oarecum altfel stau lucrurile cu metoda C-14. Aici,
valoarea iniţială poate fi stabilită cu ajutorul dendro-
cronologiei (numărarea inelelor unui copac). Deoarece
cei mai bătrîni copaci au cam 5000 de ani, putem, în
funcţie de fiecare inel anual, să obţinem prin calcul,
cantitatea iniţială pentru vîrsta corespunzătoare. Cea
mai bătrînă plantă cunoscută şi existentă încă este
pinul ţepos din Nevada, 4915 ani (în 1989). Cu ajutorul
numărului de inele se poată trasa 6 curbă de etalon, şi
prin comparare putem stabili şi vechimea unei probe
-44-

cu vîrstă necunoscută. Metoda cu C-14 este aplicabilă
doar pentru cîteva mii de ani. Milioanele de ani men-
ţionate în cadrul teoriei evoluţioniste nu se bazează pe
măsurări fizice exacte, ci pe aşa-numita „scală tem-
porală (tabel cronologic) geologică" care are ca punct
de pornire teoria că durata fiecărei formaţiuni geolo-
gice este proporţională cu grosimea maximă a stratu-
lui ei găsit pe pămînt. Această teorie porneşte de la
premiza că, pentru toate formaţiunile, viteza maximă
de sedimentare a fost totdeauna constantă şi aceeaşi în
mod neîntrerupt. Chiar şi din punct de vedere evolu-
ţionist, această presupunere nu poate sta în picioare.
Cu cît mai puţin este ea valabilă dacă includem şi po-
topul mondial!
Să reţinem: Mărimile fizice (ca de ex. timpul) sînt
numai atunci absolut măsurabile, cînd într-un proces
se stabileşte cantitativ un efect fizic, şi acesta se poate
raporta cu ajutorul unui etalon (curbă etalon sau scală
etalonată) la un număr de unităţi definite. Dacă se
introduce, de ex., un termometru cu mercur fără scală
de temperatură într-un vas de apă fierbinte, coloana
de mercur se va dilata prin ridicare, dar de fapt nu pu-
tem să cunoaştem temperatura absolută. De abia după
o comparare cu un termometru etalonat putem afla
valoarea exactă a măsurătorii. în cazul ceasurilor ra-
diometrice de perioadă lungă lipseşte „aparatul de mă-
sură etalonat" (de ex. sub forma unui proces natural),
de pe care să se poată „citi" perioadele de timp.
Cea mai veche istorie profană demonstrabilă începe
în Orientul Apropiat şi Egipt cam pe la 3000 î.Cr.
(Acest interval de timp coincide în mod remarcabil cu
vîrsta celui mai bătrîn copac!). Cea mai îndepărtată
retroproiectare în timp din istorie o găsim fără îndoia-
lă în Biblie. Această retroproiectare ajunge pînă la pri-
ma pereche de oameni creată de Dumnezeu. înregis-
trarea consecventă a genealogiilor ne furnizează sin-
-45-

gurul cadru temporal constatabil şi de încredere de la
creaţie. Chiar dacă nu socotim înregistrările genealo-
gice ca fiind complete, fără lacune, se ajunge la o vîrs-
tă a pămîntului de cîteva mii de ani, în nici un caz în-
să la milioanele de ani presupuse de teoria evoluţionis-
tă. Vîrsta pămîntului, a universului şi a începutului
omenirii sînt în armonie, cu mica diferenţă a zilelor
în care au fost create.
C.3. Cum se face că, într-un univers tînăr, lumina
unor obiecte situate la milioane de ani-lumină a pu-
tut să ajungă deja pe pămînt? N-ar trebui atunci să
presupunem o vîrstă care să corespundă cel puţin
timpului necesar unei raze de lumină ca să parcur-
gă drumul de acolo pînă la noi?
R: Afirmaţiile conţinute în întrebarea de mai sus
sînt concluzii pe care le putem trage în mod corect
prin prisma situaţiei de acum: Lumina are, cu viteza
ei de 300.000 km/s (valoarea exactă, fără a ţine cont
de zerourile după virgulă, a fost stabilită la a 17-a
Conferinţă generală pentru măsuri şi greutăţi din
1983 la 299.792.458 m/s), o viteză de propagare în-
tr-adevăr foarte mare, totuşi limitată. Fiecare stea pe
care o vedem acum nu ne informează deci despre
existenţa ei actuală, ci despre un trecut ai cărui mar-
tori sînt razele de lumină care ajung acum la noi. De
aceea, o concluzie (nepermisă!) sună astfel: Deoarece
există stele care se află la o depărtare de mai multe
miliarde de ani lumină, trebuie să aibă cel puţin la fel
de multe miliarde de ani ca vîrstă. Pentru explicarea
acestui mod de gîndire au importanţă decisivă doi fac-
tori:
1. Distanţă în loc de timp: Anul-lumină, ca şi me-
trul, nu este o măsură de timp, ci de distanţă! Un
-46-

an-lumină corespunde distanţei de 9,46 bilioane (bi-
lion = un milion de milioane) km. Lumina parcurge
această distanţă într-un an (tot aşa, se poate indica
timpul de care are nevoie lumina pentru parcurgerea
distanţei de un metru. Acesta este de 1/299792458 se-
cunde. Definiţia anterioară a metrului pe baza lungi-
milor de undă a fost înlocuită de altfel prin această de-
finiţie de perioadă de propagare a luminii). Dacă două
obiecte A şi B au distanţa între ele a, numai prin sim-
pla cunoaştere a distanţei între ele încă nu se poate
spune nimic despre starea lor fizică (de ex. vîrsta).
2. Gîndire creaţionistă: Cuplarea mintală automată
între distanţă şi timp este o urmare a gîndirii evolu-
ţioniste, în care se stabileşte după plac mult timp atît
pentru trecut, cît şi pentru viitor. Din punct de vedere
biblic însă, axa timpului are totuşi un punct iniţial ca-
re se poate defini, marcat de primul verset din Biblie,
şi care se află situat înapoi în timp cu cîteva mii (nu
milioane!) de ani. De aceea, o prelungire a axei tem-
porale dincolo de acest punct iniţial nu este admisibilă
din punct de vedere fizic. Dacă cineva trece cu vederea
acest fapt, se află în aceeaşi situaţie cu un om care în-
cearcă să-şi mute propria existenţă la o dată aflată
dincolo de momentul cînd a fost conceput în organis-
mul mamei. Ca să cercetăm mai departe întrebarea
pusă, să pătrundem acum în săptămîna de creaţie cu
modul de gîndire de mai sus. în ziua a patra au fost
create stelele (Gen.l:14-16). După terminarea creaţiei,
potrivit obiecţiei de mai sus, nu s-ar fi văzut pe cer
nici o stea. Cea mai apropiată stea de pămînt, al-
fa-Centauri, este la o depărtare de 4,3 ani-lumină. Prin
urmare, ar fi devenit vizibilă pe pămînt pentru prima
oară la 4,3 ani de la creaţie. Următoarea stea la rînd
(steaua lui Barnard la o depărtare 5,9 ani-lumină) s-ar
fi văzut peste alţi 1,6 ani, ş.a.m.d. Acest proces încă nu
-47-

s-ar fi încheiat nici astăzi, căci în fiecare an ar ajunge
la noi lumina unui număr tot mai mare de stele cores-
punzător depărtării lor mai mari de pămînt. Dar a-
ceasta contrazice observaţiile astronomice.
Conform acestui mod de gîndire, Adam ar fi tre-
buit să nu vadă nici o stea pe cer timp de 4,3 ani, şi de
abia după alţi 1,6 s-o vadă pe a doua. Avraam, care a
trăit cam pe la anul 2000 după creaţie, potrivit acestei
teorii n-ar fi văzut nici cele mai luminoase stele din
Calea lactee, ca să nu mai vorbim de stelele din alte
galaxii, căci Calea noastră lactee are o întindere de
130.000 de ani-lumină. Dumnezeu însă i-a arătat lui
Avraam numărul imens de stele vizibile, pentru a-i
stîrni uimirea: „Uită-te spre cer şi numără stelele, da-
că poţi să le numeri" (Gen.l5:5).
Principiul de gîndire de mai sus: „Numărul ani-
lor-lumină = vîrsta minimă a stelelor" este deci greşit
conform afirmaţiilor Bibliei. Rezolvarea biblică a pro-
blemei o găsim în Geneza 2:1-2: „Astfel au fost sfîr-
şite cerul şi pămîntul, şi toată oştirea lor (= toate ste-
lele!), în ziua a şaptea, Dumnezeu Şi-a sfîrşit lucrarea
pe care o făcuse". Aceasta este şi mărturia Noului Tes-
tament: „Lucrările Lui fuseseră terminate de la înte-
meierea lumii" (Evr.4:3). După scurgerea săptămînii
creaţiei, se încheiase deci totul. Aceasta înseamnă că
şi stelele puteau fi văzute de pe pămînt, căci toate lu-
crările au fost văzute limpede, de la crearea lumii
(Rom.l:20). Creaţia este de aşa natură că nu putem
aplica toate legile experienţei noastre actuale acelei pe-
rioade de plăsmuire. „Sfîrşit" înseamnă gata, terminat
în orice privinţă: razele de lumină a stelelor erau deci
şi ele create la fel ca şi stelele însele, adică deja se vedea
pe pămînt lumina şi a celei mai îndepărtate stele. Să
judecăm deci: Cu străduinţele noastre în domeniul
ştiinţelor naturii (gîndire şi cercetare) ne putem în-
toarce în timp cel mult pînă la sfîrşitul săptămînii de
-48-

creaţie. Dar evenimentele din timpul săptămînii le pu-
tem înţelege doar cînd deducem amănuntele care ni se
revelează prin studiul Bibliei.
C.4. Care a fost atitudinea lui Darwin
faţă de Dumnezeu?
R: După întreruperea unor studii de medicină înce-
pute, Darwin, la sfatul tatălui său, a studiat teolo-
gia (1828-1831), deşi era interesat de un alt domeniu,
în cartea sa „Apariţia speciilor prin selecţie naturală",
el a scris: „Este probabil ceva sublim în concepţia că
Creatorul a insuflat germenele întregii vieţi care ne
înconjoară numai cîtorva sau chiar unei singure forme
şi că, în timp ce pămîntul nostru se mişcă în cerc du-
pă legile gravitaţiei, dintr-un început aşa de simplu a
luat şi iau fiinţă un număr nesfîrşit de forme fru-
moase şi minunate". Această formulare a lui Darwin
porneşte numai de la o vagă concepţie deistă despre
Dumnezeu, după care Dumnezeu este într-adevăr re-
cunoscut ca Autor al întregii dezvoltări cosmice şi bio-
logice, dar poziţia Sa personală faţă de om, precum şi
afirmaţiile biblice despre creaţie sînt ignorate. Cu afir-
maţia că omul poartă „pecetea de neşters a originii sa-
le animale", Darwin îşi exprimă clar relaţia sa ruptă
cu Biblia. Darwin însuşi consideră ideea de evoluţie
lansată de el ca o alternativă a creaţiei, după cum
mărturiseşte în autobiografia lui: „în vremea aceea
ajunsesem treptat la concluzia că Vechiul Testament,
pe baza prezentării vădit false a istoriei mondiale, ...
nu este mai demn de crezut decît cărţile actuale ale
hinduşilor sau ale crezurilor barbarilor... Am ajuns
treptat la respingerea şi negarea creştinismului ca reve-
laţie divină". Această concepţie s-a întărit şi mai mult
în următoarele decenii:
-49-

„Aşa s-a strecurat încet necredinţa în mine, pînă a
fost completă. Totul a mers aşa de încet, încît nu mi-a
creat probleme, şi de atunci nu m-am îndoit nici o sin-
gură zi de faptul că decizia mea a fost corectă. De
fapt, nu pot să înţeleg cum poate dori cineva ca creşti-
nismul să fie adevărat".
în timp ce Darwin, negînd total revelaţia biblică, a
pornit de la un deism vag (adică privind pe Dumnezeu
ca pe o Fiinţă impersonală), Ernst Haeckel a făcut
pasul spre ateism total, postulînd „că organismele au
luat fiinţă pe căi pur fizico-chimice". Urmaşii acestor
concepţii sînt neodarwiniştii de astăzi M. Eigen, C.
Bresch, B.O. Küppers care, cu modul lor de gîndire
reductionist despre autoorganizarea materiei, au înşe-
lat pe mulţi la o concepţie despre lume ateistă sau de-
istă - şi astfel antibiblică.
C.5. în sportul de performanţă se stabilesc mereu
noi recorduri, care înainte nu erau posibile. Nu este
şi acesta un indiciu al evoluţiei?
R: într-un reportaj despre încheierea celei de a
XXIV-a Olimpiade din Seul, ziarul local din Braun-
schweig scria în 3.10.1988:
„Jocurile au căpătat strălucire prin 38 de recorduri
mondiale. Limitele capacităţii omeneşti au fost redefi-
nite în metropola coreeană. Nenorocirea este personi-
ficată în sprinterul canadian necinstit Ben Johnson,
care a fost demascat ca înşelător după ce a stabilit un
record mondial la alergări. Numai zece cazuri de do-
paj au putut fi depistate de Comitetul Internaţional
Olimpic pînă duminică. Totuşi, această cifră este mult
mai mare, astfel că deasupra multor recorduri de la
Seul planează umbra îndoielii. - Jocurile au scos în
evidenţă mari atleţi: De şase ori campioana olimpică
la înot Kristin Otto din Leipzig, înotătorul american
-50-

Matt Biondi încununat cu cinci medalii de aur, regele
rus al gimnasticii şi de patru ori medaliat cu aur Vla-
dimir Artemov, super-starul atletismului american
Florence Griffith-Joyner cu triumfurile ei la alergări
pe 100 m, 200 m plat şi ştafetă. în galeria vedetelor
olimpice îşi are fără îndoială locul şi tenismana Steffi
Graf care, prin victoria ei olimpică, a înfăptuit ,Gol-
den Slam'-ul şi a realizat prin aceasta o performanţă
unică".
într-adevăr, recordurile mondiale din sportul de
performanţă sînt neîncetat îmbunătăţite. Chiar dacă
se scad cazurile de dopaj, se poate constata o creştere a
performanţelor. Să nu uităm însă: Recordurile reali-
zate sînt rezultatul unei intensive cercetări ştiinţifice
sportive şi transpunerea lor în metode de antrenament
obositoare. Performanţele superioare obţinute prin an-
trenament nu sînt ereditare. Dacă antrenamentul se
sfîrşeşte, atunci nu mai pot fi menţinute nici perfor-
manţele.
în sistemul evoluţionist este însă nevoie de un me-
canism care să aducă automat o îmbunătăţire de la ge-
neraţie la generaţie. După concepţia evoluţioniştilor,
mutaţia şi selecţia trebuie să fie roţile propulsoare spre
o evoluţie tot mai avansată. Acestea însă nu sînt nici
planificate, nici „zeloase" în urmărirea unui plan.
Dimpotrivă, o altă lege domneşte în materie: legea
inerţiei, a pasivităţii, a entropiei, a devalorizării ener-
giei şi a tendinţei spre nivelare. Dar viaţa este totdea-
una - pînă în infrastructura macromoleculei - legată
de planificare. Nimeni nu pune la îndoială faptul că la
baza construcţiei computerelor noastre moderne stă
un plan costisitor. Dar chiar şi cele mai complexe ar-
hitecturi ale calculatoarelor sînt doar un joc de copii
în comparaţie cu ceea ce se produce în fiecare celulă
vie, fiind astfel în cel mai mare grad în conformitate
cu planul.
-51-

C.6. Poate fi luată Biblia în serios din punct de
vedere ştiinţific, din moment ce întrebuinţează con-
cepţii antice despre lume care sînt de mult depăşite?
JR: Biblia nu întrebuinţează deloc concepţii antice.
Este invers: Teologia liberală introduce în interpretarea
textelor biblice închipuirile Orientului antic. Cu o ase-
menea concepţie atribuită pe nedrept Bibliei lucrează
A. Lâpple, cînd îi priveşte apariţia ei ca pe un rezultat
al voinţei pur omeneşti:
„Despre pămînt se credea că este un disc rotund şi
plat. El ocupă punctul central al creaţiei şi e înconjurat
de apele de jos, masa de apă sau oceanul primar... De-
asupra discului pămîntului se întinde ca un acoperiş
bolta cerească, de care sînt fixate ca nişte lămpi soa-
rele, luna şi stelele. Deasupra bolţii cereşti se află »ape-
le de sus', care prin ferestre sau ecluze pot ţîşni ca
ploaie pe pămînt" („Biblia - astăzi", München, pag.
42).
Doar cîteva versete din Biblie sînt de-ajuns ca să
anuleze asemenea puncte de vedere preconcepute şi să
arate cît de fidele adevărului erau afirmaţiile biblice,
mult înainte de a se fi cunoscut şi demonstrat forma
pămîntului:
în Iov 26:7 citim: „El întinde miazănoaptea asupra
golului, şi spînzură pămîntul pe nimic". Pămîntul nu
înoată nici într-un ocean primar, nici nu e aşezat pe
un suport tare, ci pluteşte liber într-un vid care îl în-
conjoară. Biblia se exprimă şi despre forma pămîntu-
lui în referiri directe şi indirecte, deşi nu acesta este
mesajul de bază: „El sade deasupra cercului (ebr. chug
- cerc sau sferă) pămîntului" (Is.40:22). Forma sferică
a pămîntului este exprimată clar şi In textele referitoa-
re la revenirea lui Isus. Deoarece Domnul Se va arăta
dintr-odată (Mt.24:27) şi vizibil în acelaşi timp pentru
toţi oamenii (Ap.l:7), la venirea Sa, pentru o jumătate
-52-

din omenire va fi zi, şi pentru cealaltă va fi noapte,
ceea ce exprimă textul din Luca 17:34,36 ca efect se-
cundar: „în noaptea aceea, vor fi într-un singur pat;
unul va fi luat, şi altul va fi lăsat. Doi bărbaţi vor fi la
cîmp: unul va fi luat, şi celălalt va fi lăsat". Situaţia
simultană pe pămînt de zi şi noapte este marcată de
munca cîmpului, respectiv de odihna de noapte, şi de-
pinde doar de poziţia de pe pămîntul aflat în rotaţie
pe care tocmai se află cineva. Şi Zaharia (14:7) adeve-
reşte venirea Domnului nu în felul cum gîndeau con-
temporanii lui, ci conform realităţii: „Va fi o zi (= da-
tă) deosebită, cunoscută de Domnul, nu va fi nici zi,
nici noapte (= atunci ziua şi noaptea vor fi desfiinţate);
dar spre seară se va arăta lumina".
C.7. Ce putem spune despre structura
universului nostru?
R: Doar pornind exclusiv de la premiza unei evo-
luţii cosmice s-au încercat mereu noi ipoteze şi modele
ca să se descopere structura universului. Printre „pro-
feţii noii cosmologii" cum îi numeşte Heckmann - se
numără de ex. A. Friedmann, A. Einstein, E.A. Mil-
ne, P. Jordan, F. Hoyle, G. Gamow, A.A. Penzias şi
R.W. Wilson.
Toate eforturile ştiinţifice de cercetare a structurii
spaţiale a universului (de ex. dacă este deschis sau în-
chis, limitat sau nelimitat, finit sau infinit, tri- sau
cvadridimensional, curbat pozitiv sau negativ), au eşuat
pînă astăzi. Cunoscutul astronom O. Heckmann se
exprimă faţă de aceste eforturi în cartea lui „Sterne,
Kosmos, Weltmodelle" („Stele, cosmos, modele de u-
nivers") la pag.129 după cum urmează: „Puterea de in-
venţie a spiritului omenesc nu este neînsemnată, pro-
ducţia de concepţii despre lume este deci destul de ma-
re, astfel că un critic credea recent că poate afirma că
-53-

numărul teoriilor cosmologice este invers proporţional
cu numărul faptelor cunoscute". La o constatare im-
portantă în legătură cu aceasta a ajuns astrofizicianul
din Kiel V. Weidemann în timpul celui de-al 16-lea
Congres Mondial pentru filozofie din Düsseldorf
(1978):
„La baza cosmologiei stau mai multe presupuneri
filozofice decît la baza tuturor celorlalte ramuri ale şti-
inţelor naturii. Dacă pe de altă parte sîntem siliţi să
retragem graniţele a ceea ce se poate numi ştiinţă, şi
nu putem spera să dăm răspuns ştiinţific la întrebările
fundamentale ale cosmologiei, atunci trebuie să recu-
noaştem că universul este din temelie de neînţeles. Şti-
inţa trebuie să se resemneze cu faptul că există între-
bări la care nu se poate da răspuns. Ce rămîne, este o
teorie despre cunoştinţele noastre".
Această constatare o mijloceşte şi Biblia. Verse-
tul-cheie central referitor la imposibilitatea de cerceta-
re a universului îl găsim în Ieremia 31:37, care spu-
ne: „Dacă cerurile sus pot fi măsurate, şi dacă temeli-
ile pămîntului jos pot fi cercetate, atunci voi lepăda şi
Eu pe tot neamul lui Israel, pentru tot ce a făcut". Aici
Dumnezeu asociază rezultatele cercetării astronomice
de calea unui popor - deci două stări de fapt complet
independente una de alta - într-o singură afirmaţie. O
parte din afirmaţie este o promisiune de fidelitate a lui
Dumnezeu faţă de Israel, iar cealaltă este complet co-
relată cu aceasta: în ciuda celei mai mari risipe de
energie, nici o cercetare astronomică şi geofizică nu
va reuşi vreodată să exploreze structura universului
sau alcătuirea interiorului pămîntului. întrucît promi-
siunea lui Dumnezeu către Israel este nestrămutată, se
poate spune cu aceeaşi siguranţă că obiectivele cer-
cetărilor astronomice şi geofizice de mai sus nu vor
putea fi niciodată atinse. De aceea, obiectivul declarat
al astrofizicianului britanic paralizat Stephen W. Haw-
-54-

king rămîne o utopie: „Obiectivul meu este o înţelege-
re deplină a universului, de ce este el aşa, cum este el,
şi de fapt de ce există". Răspunsul la această întrebare,
scrie el, „ar fi triumful definitiv al raţiunii umane"
(„O scurtă istorie a timpului", Rowohlt, 1988).
C.8. De ce nu există fosile umane?
R: Procesele de fosilizare sînt posibile numai prin-
tr-o catastrofă, aşa cum scrie Biblia despre potopul
mondial. Este de remarcat faptul că diferite vieţuitoa-
re, de la animalele mici pînă la dinozauri, există şi a-
par sub formă de fosile, numai din cele omeneşti nu
au fost găsite pînă acum. Acest fapt este cu atît mai
uimitor, cu cît ne putem imagina că şi oamenii au fost
cuprinşi de masele mari de apă, că au ajuns în stra-
turile de sedimente şi că au devenit fosile în procesul
de pietrificare a sedimentelor. Dacă nişte explicaţii
mecanice inteligente nu ajută mai departe, trebuie să
ne întrebăm dacă nu putea cumva să fi fost voia lui
Dumnezeu ca, din cauza răutăţii lor, să nimicească pe
oameni pînă la a fi de negăsit. Cîteva pasaje biblice in-
dică spre o asemenea direcţie. Deja la anunţarea po-
topului se spune: „Am să şterg de pe faţa pămîntului
pe omul pe care l-am făcut" (Gen.6:7). Alte indicii gă-
sim în Ezechiel 31, unde este vorba în prim-plan de
împăraţii Egiptului şi Asiriei, dar o privire atentă a
textului îndrumă spre situaţia potopului: „... Cei care
erau adăpaţi de apă (înecaţi de apă)...; căci toţi sînt daţi
pradă morţii, în adincimile pămîntului, printre copiii
oamenilor, împreună cu cei ce se coboară în groapă"
(v.14). „Copacii Edenului" sînt poate un sinonim pen-
tru vegetaţia dinaintea potopului, care a ajuns de ase-
menea în adînc, ca şi oamenii: „Totuşi, vei fi aruncat
împreună cu copacii Edenului în adîncimile pămîntu-
lui" (v.18).
-55-

C.9. Care a fost durata unei zile de creaţie?
R: Despre această chestiune s-a discutat deseori a-
prins, pentru că s-au elaborat prea multe teorii în le-
gătură cu ea, care se contrazic reciproc, în funcţie de
punctul de vedere. Ajungem foarte repede la un răs-
puns dacă clarificăm mai întîi numărul surselor de
informaţii privitoare la aceasta. Nici una din ştiinţele
actuale nu dispune referitor la această chestiune de date
de observaţie sau de fapte reale pe care să le interpre-
teze. Singura afirmaţie existentă în acest sens ne-o dă
Dumnezeu în Biblie, şi anume în relatarea despre cre-
aţie şi în poruncile de pe Sinai.
Relatarea creaţiei este clădită pe o cronologie strictă,
care ne arată că lucrările individuale au fost executate
în decursul a şase zile consecutive. Biblia se dovedeşte
şi aici ca fiind o carte exactă (cf. principiu B80 din
Anexă, Partea I), care numeşte şi metoda de măsurare
pentru o mărime fizică folosită aici (Gen.l:14). Astfel,
lungimea unei zile este exact definită după cum ur-
mează (suficient şi din punct de vedere ştiinţific): Este
acea perioadă geoastronomică stabilită prin durata de
rotaţie a pămîntului, şi aceasta este de 24 de ore. în
cele 10 porunci de pe Sinai, Dumnezeu întemeiază ce-
le şase zile lucrătoare şi ziua de odihnă a oamenilor
indicînd săptămîna creaţiei: „Să lucrezi şase zile... dar
ziua a şaptea este ziua de odihnă închinată Domnului,
Dumnezeului tău; să nu faci nici o lucrare în ea... Căci
în şase zile a făcut Domnul cerurile, pămîntul şi ma-
rea, şi tot ce este în ele, şi în ziua a şaptea S-a odih-
nit" (Ex.20:9-ll).
Pornind de la teoria evoluţionistă, se încearcă une-
ori să se interpreteze zilele creaţiei ca perioade lungi de
timp. Cuvîntul din Psalmul 90: „Căci, înaintea Ta o
mie de ani sînt ca ziua de ieri care a trecut" este inclus
arbitrar în Geneza 1:1 ca într-o formulă matematică
-56-

(în Psalmul 90, ca şi în 2.Pet.3:8, este vorba de Dum-
nezeu ca Cel veşnic, Cel independent de trecerea tim-
pului). Această matematică biblică aduce într-adevăr
extinderea dorită de evoluţionişti de 1:365.000, dar ea
trebuie respinsă ca fiind nebiblică. Aceeaşi logică am
putea-o atunci aplica şi asupra lui Matei 27:63, astfel că
dintr-odată am avea: „După trei mii de ani voi învia44.
Dar Isus a înviat a treia zi, exact aşa cum a zis. Criticii
au adus adesea obiecţia că credinţa în faptul că Dum-
nezeu a realizat creaţia în şase zile nu este necesară
pentru mîntuire. La aceasta obişnuiesc să întreb: Cre-
deţi că Isus a înviat după trei zile? Şi de obicei primesc
un răspuns afirmativ. Aşa că continui: Nu este necesar
nici pentru mîntuirea mea că Domnul a înviat după
trei zile. Dar de ce să facem asemenea deosebiri cu
aceeaşi Biblie? Pe una o credem, şi pe cealaltă nu?
CIO. Există două relatări
contradictorii despre creaţie?
R: Primele două capitole din Biblie, dar şi numeroa-
se alte pasaje biblice se ocupă cu afirmaţii privind te-
matica creaţiei. Toate relatările se completează şi
transmit în totalitatea lor o descriere amănunţită a
acţiunii creatoare a lui Dumnezeu. în legătură cu Bi-
blia există două linii generale care nu se armonizează:
o atitudine fidelă Bibliei şi una critică faţă de ea. De-
cizia prealabilă pentru o direcţie sau pentru alta nu
apare de abia în NT la interpretarea învierii lui Isus
sau a minunilor Lui; răscrucea pentru două feluri total
divergente de înţelegere a Scripturii se află deja la în-
ceputul Bibliei:
1. Concepţia fidelă Bibliei:
Relatarea creaţiei din Geneza 1 şi 2 (precum şi toate
celelalte părţi ale Bibliei, care cf. 2.Timotei 3:16 au fost
-57-

scrise sub inspiraţie divină) nu a fost născocită de oa-
meni, ci Dumnezeu însuşi este Autorul acestei infor-
maţii. Nici un om nu a fost martor al acţiunii cre-
atoare a lui Dumnezeu, şi de aceea numai El ne poate
transmite prin revelaţie, cum şi cît timp, în ce succe-
siune şi potrivit căror principii a creat El. în contra-
dicţie vădită faţă de aceasta este următoarea idee con-
ducătoare:
2. Concepţia critică faţă de Biblie:
Potrivit acesteia, relatarea creaţiei trebuie împărţită
în Geneza 1 - 2:4a şi 2:4b - 2:25 şi atribuită mai mul-
tor autori umani, elohiştilor (sursa cea mai recentă) şi
iahviştilor (sursa mai veche) care au meditat de sine
stătător asupra originii lumii şi a vieţii. După exilul
babilonian, se spune, părţile separate au fost unite în-
tr-o lucrare colectivă. Se pune accent pe găsirea de
contradicţii şi date diferite de apariţie între cele două
relatări, ca să sprijinească această ipoteză a celor două
surse. Iată cele două argumente principale:
a)	Relatările se deosebesc prin Numele diferite ale
lui Dumnezeu (Elohim, Iahve).
b)	Textele se contrazic în succesiunea creerii:
„Plante - animale - om" în prima relatare şi
„om - plante - animale" în cea de a doua.
împotriva acestor două suporturi ale ipotezei critice
faţă de Biblie se pot aduce obiecţii importante:
- referitor Ia a): Dumnezeu Se revelează în Biblie ca
Tată, Fiu şi Duh Sfînt cu peste 700 Nume diferite (vezi
şi întrebarea D.3) ca să ne comunice numeroasele Sale
trăsături de caracter. A vrea să atribui diferitele Nume
ale lui Dumnezeu diferiţilor autori - ca urmare a con-
cepţiei de mai sus ar trebui să fie cel puţin 700 -, este
o presupunere arbitrară, care nu se potriveşte cu măr-
turia generală a Bibliei.
-58-

- referitor la b): De la Geneza 2:4b nu începe o a
doua relatare a creaţiei, care provine dintr-o altă sursă,
ci aici este descris pe larg un amănunt, anume crearea
omului. Este vorba de o relatare paralelă a textului din
Geneza 1 - 2:3 cu un alt obiectiv fixat, şi anume cu
centrul de greutate al afirmaţiei uşor de recunoscut:
„Cum, unde, în ce succesiune şi în ce coordonare unul
faţă de altul şi faţă de Creator a creat Dumnezeu pe
primii doi oameni?" Şi în alte relatări din Biblie găsim
metoda narativă de a prezenta un eveniment mai întîi
cronologic şi cu o privire de ansamblu, şi apoi de a-1
privi mai îndeaproape într-o a doua trecere, scoţînd în
evidenţă anumite detalii.
Se spune clar în v.8 că Dumnezeu a sădit grădina.
Sădirea unei grădini presupune plante deja create. Du-
pă sădire, „Domnul a făcut să crească din pămînt tot
felul de pomi" (v.9); nici aceasta nu trebuie să se con-
funde cu crearea pomilor. Cuvintele întrebuinţate „a
sădi" şi „a creşte", spre deosebire de acelea din Geneza
1, nu sînt verbe ale creaţiei, căci ele descriu activităţi
care pornesc de la o stare de lucruri deja prezentă.
în continuare, este importantă interpretarea verse-
tului 19: Dacă acesta este privit izolat şi se deduce din
el o învăţătură (încălcarea principiului de interpretare
A4, vezi Anexă, Partea II), s-ar putea presupune că
animalele ar fi fost create după om. Totuşi, dacă ţinem
seama că Geneza 2:7-25 este extrem de puternic an-
tropocentric (orientat spre om), atunci vom vedea lim-
pede că şi aici în versetul 19 nu mai este vorba despre
punctul temporal al creerii animalelor, ci de un test
pentru capacităţile intelectuale şi de vorbire ale omului
de curînd creat, modul cum dă el nume animalelor.
Propoziţia secundară vrea doar să indice faptul că şi
animalele prezentate aici - demn de remarcat este că
sînt amintite îndeosebi animalele cîmpului, care pro-
vin tot din a şasea zi de creaţie ca şi omul - au ieşit tot
-59-

din mîna Creatorului. Aceasta se poate vedea şi după
timpurile gramaticale folosite în originalul ebraic, care
sună astfel:
„Şi Domnul Dumnezeu făcuse din pămînt toate
animalele cîmpului şi toate păsările cerului, şi le-a
adus la om..." (Gen.2:Î9).
Verbul tipărit cursiv este la timpul mai mult ca per-
fect, exprimînd o acţiune anterioară celei din propozi-
ţia principală.
Cil. Au avut dinozaurii loc în arca lui Noe?
R: în capitolul 40 din cartea Iov nu numai că sînt
amintiţi dinozaurii, ci sînt descrise şi amănunte ale
conformaţiei corpului lor (v.15-18+23):
„Iată behemotul, pe care l-am făcut cu tine! El
mănîncă iarbă ca şi boul.
Iată, puterea lui este în şolduri, şi tăria lui în
muşchii pîntecelui lui!
îşi îndoaie coada ca un cedru, şi tendoanele
coapselor lui sînt întreţesute.
Oasele lui sînt ca nişte ţevi de aramă, picioarele
lui sînt ca nişte bare de fier.
Iată, dacă rîul se umflă cu putere, el nu fuge de
frică: stă liniştit, chiar dacă un Iordan s-ar
năpusti spre gura lui".
Luther nu a tradus numele ebraic „behemot", deoa-
rece pe vremea lui nu exista nici un animal care să se
potrivească cu descrierea de mai sus. Coada puternică
putea indica un crocodil, dar acesta este carnivor pur
şi nu corespunde cu textul de mai sus. Un alt animal
mare care trăieşte predominant în apă şi care, pe lîngă
aceasta, mănîncă iarbă, este hipopotamul. Dar şi el es-
te eliminat ca şi candidat, pentru că nu dispune decît
-60-

de o codiţă în formă de ciucure sau de pensulă. Astfel,
rămîn doar acele animale uriaşe din familia dinozau-
rilor care corespund descrierilor de mai sus. Cartea Iov
aparţine într-adevăr celor mai vechi cărţi din Biblie,
dar nu se cunoaşte perioada exactă cînd a fost scrisă.
Din pricina suprafeţei schimbate a pămîntului după
potop cu complet alţi munţi, rîuri, mări şi oceane, nu-
mirea rîului Iordan în Iov 40:23 este un indiciu clar
pentru perioada de după potop, în care deci dinozaurii
încă mai trăiau. Aceste animale trebuie prin urmare
să fi fost salvate prin arcă. Deoarece animalele mature
ar fi avut nevoie totuşi de un spaţiu prea mare în arcă,
este de presupus că Noe a luat numai pui sau chiar
ouă. în perioada de după potop, aceste animale nu au
mai găsit condiţiile ecologice şi climaterice pentru ca-
re fuseseră create odinioară. Ca urmare au dispărut cu
timpul. Această explicaţie pentru sf îrşitul dinozaurilor
este mai plauzibilă decît acele ipoteze inventate astăzi
ca să nege constatările biblice.
C.12. Ce argumentaţie ştiinţifică vorbeşte din
punctul dvs. de vedere cel mai limpede în favoarea
creaţiei şi cel mai puternic împotriva unei dez-
voltări evoluţioniste?
R: Viaţa o întîlnim în forme extrem de variate, ast-
fel încît chiar un animal unicelular în toată simpli-
tatea lui este totuşi mai complex şi mai finalizat decît
orice produs al inventivităţii umane. Pentru explicarea
vieţii şi a originii ei există două posibilităţi principial
deosebite: evoluţie sau creaţie. Conform teoriei evolu-
ţioniste, viaţa este definită după cum urmează:
„Viaţa este o întîmplare pur materială, care poate fi
descrisă ca atare din punct de vedere fizico-chimic şi
care se deosebeşte de natura nevie doar prin comple-
xitatea ei".
-61-

împotriva teoriei evoluţioniste au fost elaborate între
timp de către numeroşi oameni de ştiinţă din felurite
domenii (de ex. informatică, biologie, astronomie, pa-
. leontologie, geologie, medicină) obiecţii importante. în
controversa creaţie/evoluţie persistă totuşi o contra-
dicţie de nerezolvat, a cărei cauză se află în principiile
fundamentale deosebite ale acestor două modele (vezi
întrebarea CI).
Din acest pat* s-ar putea ieşi dacă ar exista un sis-
tem care să se orienteze numai după principii expe-
rimentale ştiinţifice. Aceste principii ar trebui să fie
formulate ca fiind deschise faţă de atacuri, astfel ca un
singur contraargument justificat experimental să le
poată răsturna. Dacă aceasta nu reuşeşte, ele cîştigă
însemnătate legică şi dobîndesc astfel o puternică sigu-
ranţă de afirmaţie pentru judecarea unor cazuri încă
necunoscute. în acest sens este aplicabil numai prin-
cipiul conservării energiei confirmat în experienţă.
Aşa a fost făcut posibil primul zbor spre lună, pentru
că s-a pornit în toate calculele preliminare necesare de
la valabilitatea riguroasă a principiului conservării e-
nergiei. De o calitate identică a afirmaţiilor sînt prin-
cipiile experimentale despre informaţie, astfel că aici
avem pentru prima oară posibilitatea de a ajunge la o
argumentaţie puternică chiar pe tărîmul legilor natu-
rii.
Materia şi energia sînt într-adevăr mărimi de bază
necesare pentru fiinţele vii, dar ele nu deosebesc în
principiu sistemele vii şi nevii unele de altele. Dar ca-
racteristica centrală a tuturor fiinţelor vii este „infor-
maţia" conţinută în ele pentru orice procese ale vieţii
(realizarea tuturor funcţiilor vitale, informaţia geneti-
că pentru reproducere).
* a fi pat = situaţie la jocul de şah în care un jucător, fără a fi în
poziţie de şah, nu mai poate face nici o mişcare şi este obligat să
înceteze jocul, partida declarîndu-se remiză - nota trad.
-62-

Procesele de transmitere a informaţiei joacă un rol
fundamental la tot ceea ce este viu. Dacă de ex. in-
sectele duc polen de la o floare la alta, acesta este în
primul rînd un proces de transmitere a informaţiei (a
informaţiei genetice); materia care ia parte aici este
neînsemnată. Prin aceasta, viaţa nu este într-adevăr
nicidecum complet descrisă, dar este semnalat un fac-
tor extrem de important.
Cel mai complex sistem de prelucrare a informaţi-
ilor este fără îndoială omul. Dacă adunăm odată toate
înlănţuirile de idei şi informaţii din om, adică cele
conştiente (vorbire, dirijarea informaţională a mişcări-
lor motorii intenţionale) şi cele inconştiente (funcţiile
conduse informaţional ale organelor, sistemul hormo-
nal), ajungem la numărul de IO24 biţi prelucraţi zilnic.
Această valoare astronomic de mare depăşeşte întrea-
ga cunoştinţă umană de IO18 biţi, cum este depozitată
în bibliotecile lumii, cu factorul de un milion.
Dacă se examinează chestiunea originii vieţii prin
prisma teoriei informaţionale, trebuie, ca la orice sis-
tem care poartă sau prelucrează informaţia, să ţinem
cont de următoarele principii experimentale:
1.	Nu există informaţie fără cod.
2.	Nu există cod fără un acord liber consimţit.
3.	Nu există informaţie fără emiţător.
4.	Nu există lanţ de informaţii, fără ca la început să
existe un autor intelectual.
5.	Nu există informaţie fără o sursă iniţială intelec-
tuală, adică: informaţia este în esenţă o mărime
spirituală, şi nu una materială.
6.	Nu există informaţie fără voinţă.
7.	Nu există informaţie fără cele cinci nivele ierar-
hice:
statistică (aspecte ale frecvenţei numerelor şi ale
transmiterii semnalelor),
-63-

sintaxă (aspecte ale codului şi ale regulilor de
formare a propoziţiilor),
semantică (aspecte ale înţelesului),
pragmatică (aspecte ale acţiunii),
apobetică (aspecte ale efectului şi scopului).
8. Nu există informaţie prin întîmplare.
în opoziţie cu teoria evoluţionistă, viaţa se poate de-
fini astfel:
Viaţă = parte materială (aspecte fizice şi chimice)
+ parte imaterială (informate din sursă in-
telectuală).
Pînă astăzi, toate conceptele raportate despre o apa-
riţie autonomă a informaţiei în materie (de ex. hiperci-
clul lui Eigen, principiul molecularo-darwinist al lui
Küpper) au eşuat în experienţă. Ca urmare, rămîne de
neînţeles de ce crede totuşi M. Eigen că va putea do-
vedi cîndva pe baza unor procese pur materiale ori-
ginea informaţiei: „Trebuie să căutăm un algoritm, un
regulament al legilor naturii pentru apariţia informa-
ţiei" („Trepte spre viaţă", Editura Piper, 1987, pag.41).
Principiul său: „Informaţia ia naştere din non-infor-
maţie" (pag.55) contrazice toate principiile experi-
mentale şi astfel nu are nici o relaţie cu realitatea. Cele
opt principii ale informaţiei de mai sus, dimpotrivă, au
fost confirmate de nenumărate ori în experienţă şi nu
au fost infirmate experimental în nici un laborator din
lume. Aşa că este logic să te întrebi dacă viaţa nu pro-
vine dintr-un proces de creaţie dirijat. Despre acest
principiu relatează Biblia. Sursa informaţională inte-
lectuală cerută din perspectiva informaticii pentru ori-
ce informaţie - deci şi cea pentru informaţia biologică
- este amintită în Biblie deja pe prima pagină: „La în-
ceput, Dumnezeu a creat" (Gen.l:l). Teoria evoluţionis-
tă presupune dimpotrivă că informaţia din fiinţele vii
-64-

nu are nevoie de un emiţător. Această afirmaţie este
din plin contrazisă de experimentarea zilnică a prin-
cipiilor de mai sus. De aceea, informatica ne furnizea-
ză astăzi cele mai puternice argumente pentru apariţia
organismelor vii printr-o creaţie.
-65-

4. întrebări referitoare la mîntuire (M)
M.1. Prin ce se primeşte mîntuirea -
prin credinţă, sau prin fapte?
R: în NT găsim două afirmaţii care la prima vede-
re par să se contrazică:
a)	Mintuire prin credinţă: „Căci noi socotim că
omul este îndreptăţit prin credinţă, fără faptele Le-
gii" (Rom.3:28).
b)	Mîntuire prin fapte: „Vedeţi că omul este în-
dreptăţit din fapte, şi nu numai din credinţă" (Iac.2:
24).
Potrivit afirmaţiilor centrale ale NT, credinţa în
Domnul Isus Cristos are putere mîntuitoare (Io.3:16;
Mc.l6:16; Fap.l3:39; Fap.l6:31). Această credinţă mîn-
tuitoare nu constă în acceptarea unor fapte biblice ca
adevărate, ci în legătura personală cu Fiul lui Dumne-
zeu: „Cine are pe Fiul, are viaţa" (l.Io.5:12). Cine se
pocaieşte la Domnul Isus Cristos experimentează prin
aceasta cea mai mare schimbare a vieţii. Acest lucru
va fi evident înaintea tuturor prin felul de viaţă şi prin
fapte: „Dacă Mă iubiţi, veţi păzi poruncile Mele" -
„dar şi voi aduceţi mărturie" (Io.l5:27) - „faceţi ne-
gustorie cu ele pînă cînd vin" (Lc.l9:13) - „slujiţi
Domnului" (Rom.l2:ll) - „iubiţi pe duşmanii voştri"
(Mt.5: 44) - „nu răsplătiţi nimănui rău pentru rău"
(Rom. 12:17) - „nu uitaţi ospitalitatea" (Evr.l3:2) - „nu
uitaţi binefacerea şi întrajutorarea" (Evr.l3:16) -„paşte
oile Mele!" (Io.21:17). Slujirea în- Numele lui Isus prin
întrebuinţarea darurilor încredinţate este o consecinţă
obligatorie a credinţei mîntuitoare. Această acţiune es-
te socotită în NT ca roadă sau lucrare a credinţei. Cine
-66-

nu lucrează, este ca urmare pierdut: „Şi pe robul ne-
folositor aruncaţi-1 în întunericul de afară: acolo va fi
plînsul şi scrîşnirea dinţilor" (Mt.25:30). Spre deosebi-
re de lucrările sau faptele credinţei, în cazul faptelor
Legii (Gal.2:16) sau în cel al faptelor moarte (Evr.6:l
Evr.9:14) este vorba de faptele aceluia care încă nu cre-
de. Şi aici este valabil: Dacă doi oameni fac acelaşi lu-
cru, nu înseamnă că este aceeaşi calitate. Contextul
pasajului din Iacov 2:24 (vezi afirmaţia b. de mai sus)
arată că credinţa lui Avraam a atras după sine fapte
concrete: El a fost ascultător faţă de Dumnezeu prin
faptul că a plecat din patria lui (Gen.l2:l-6) şi a fost
gata să-1 jertfească pe fiul său Isaac (Iac.2:21). La fel
este şi fapta (fostei) prostituate Rahav (Iac.2:25), anu-
me salvarea iscoadelor israelite în Canaan, o urmare a
credinţei ei în Dumnezeu (Ios.2:ll). Din aceasta se ve-
de limpede că faptele aparţin în mod inseparabil cre-
dinţei, întocmai cum trupul omenesc fără duh este
mort, tot aşa şi credinţa, fără faptele care decurg din
ea este moartă (Iac.2:26). Versetele de la a) şi b) nu
constituie deci nici o contradicţie; avem de a face aici
cu un caz de afirmaţii complementare, care se între-
gesc (vezi Principii de interpretare A3 şi A14 din Ane-
xă, Partea II).
M.2. De ce a ales Dumnezeu pentru mîntuire toc-
mai metoda crucii? Nu s-ar fi putut găsi şi o altă
metodă?
R: Metoda răstignirii nu este direct amintită în VT,
dar sînt date profetic mai multe amănunte care se po-
trivesc numai cu răstignirea, ca de ex. în Psalm 22:17:
„Mi-au străpuns mîinile şi picioarele". Pavel aplică de-
claraţia vechitestamentală: „Cel atîrnat pe lemn este
blestemat înaintea lui Dumnezeu" (Dt.21:23) la Isus
cel răstignit (Gal.3:13). Acest mod de execuţie preluat
-67-

de la perşi era socotit de romani ca „cel mai crud, mai
îngrozitor" (Cicero) şi „cel mai ruşinos" (Tacitus).
Crucea se afla în planul lui Dumnezeu; Isus „a răbdat
crucea, dispreţuind ruşinea" (Evr.l2:2). „El S-a sme-
rit... devenind ascultător pînă la moarte, însă moarte
de cruce" (Fil.2:8). Chiar dacă ar fi fost imaginabilă şi
altă metodă de execuţie - prin împroşcare cu pietre,
decapitare, otrăvire, înecare, etc. - trebuie exclusă de
către analogia căderii şi mîntuirii: Printr-un pom
(Gen.2:17: pomul cunoştinţei) a venit păcatul în lume;
printr-un pom trebuia el să fie şters: Crucea de pe
Golgota este lemnul (pomul) de blestem (Gal.3:13):
Isus moare în mod dezonorant şi exclus din orice co-
munitate omenească: El este blestemat.
Legea lui Moise pronunţă blestemul asupra celui pă-
cătos. Acest blestem se află începînd cu căderea în pă-
cat asupra tuturor oamenilor. Isus a luat asupra Sa în
locul nostru blestemul lui Dumnezeu asupra păcatului.
Cuvîntul despre cruce este acum mesajul eliberator
pentru toţi oamenii, care prin păcatul lor se află prin-
cipial sub blestem.
Papa loan Paul al II-lea a denumit odată lagărul de
la Auschwitz drept Golgota secolului 20. în sensul
acesta, există astăzi o orientare teologică care îl vede
pe Isus în solidaritate cu cei care suferă, cei care sînt
torturaţi şi ucişi, cei care au suferit ca şi El şi au murit
de moartea cea mai crudă. Dar: Moartea pe cruce a lui
Cristos nu poate şi nu are voie niciodată să fie com-
parată cu moartea altor oameni, nici crucea Lui cu
multele alte cruci care au fost ridicate în jurul Ierusali-
mului sau al Romei. Ea are, deoarece este crucea lui
Cristos, Fiul lui Dumnezeu, o „calitate" deosebită faţă
de toate celelalte cruci. El nu a suferit numai nedrep-
tatea celor puternici din lumea aceasta, ci şi ca Unul
singur mînia lui Dumnezeu asupra păcatului. Numai
El a fost Mielul de jertfă care a purtat judecata lui
-68-

Dumnezeu ca înlocuitor, Substitut „pentru mulţi".
„Cuvîntul despre cruce" (l.Cor.l:18) este de atunci
centrul oricărei predicări creştine. De aceea, Pavel are
de comunicat un singur lucru: „Numai pe Isus Cristos,
şi pe El răstignit" (l.Cor.2:2). A.L. Coghill ne arată
importanţa crucii într-o cunoscută cîntare de trezire
spirituală:
Ah, priveşte la Domnul,
pe cruce răstignit
Şi-nţelege ce crud a suferit;
Cum prin jertfa-I, pe tine
de iad te-a izbăvit,
Şi te-ntoarce spre El umilit:
Ce mare har,
Pentru Tine a fost răstignit,
a suferit...
M.3. Cum a putut Isus să moară acum 2000 de
ani pentru păcatele pe care le-am comis de abia
acum?
R: Planul de mîntuire al lui Dumnezeu pentru omul
căzut în păcat a existat deja înainte de întemeierea lu-
mii (Ef.l:14), pentru că Dumnezeu, prin darul liberu-
lui-arbitru făcut omului, nu numai că a inclus în cal-
cul căderea în păcat, dar a şi prevăzut-o. în principiu,
Dumnezeu ar fi putut realiza mîntuirea omenirii prin
Isus Cristos atît imediat după căderea în păcat, cît şi la
sfîrşitul istoriei lumii; important era să se întîmple
odată (Evr.9:28). în primul caz, preţul pentru păcat ar
fi fost adus în avans; în al doilea caz, el ar fi fost plătit
retroactiv. Din lumea comerţului ne sînt cunoscute
ambele variante: plata în avans şi plata ulterioară.
Dumnezeu, în înţelepciunea Sa, a hotărît momentul
oportun. în legătură cu aceasta, în epistola către gala-
-69-

teni se spune: „Dar cînd a venit plinătatea timpului,
Dumnezeu a trimis pe Fiul Său" (4:4). Oamenii care
au trăit înainte de venirea lui Isus şi care au dat atenţie
poruncilor lui Dumnezeu spre mîntuire sînt mîntuiţi
prin jertfa de pe Golgota la fel ca şi cei născuţi după
Isus şi care au primit Evanghelia (Evr.9:15). Aspectul
din punct de vedere temporal al evenimentelor mîn-
tuirii întîmplate deja pentru noi este exprimat de Ro-
mani 5:8: „Dumnezeu îşi dovedeşte dragostea faţă de
noi prin faptul că, pe cînd eram noi încă păcătoşi,
Cristos a murit pentru noi".
Pe vremea lui Avraam sau a lui Iov nu existau încă
poruncile. Aceşti bărbaţi au acţionat potrivit conştiin-
ţei lor şi s-au încrezut în Dumnezeu. Aceasta li s-a so-
cotit ca dreptate (Rom.4:3). Pe timpul lui David, po-
runcile de pe muntele Sinai existau de multă vreme.
Ele erau norma, etalonul după care oamenii erau în-
dreptăţiţi înaintea lui Dumnezeu; păcatele erau înlătu-
rate prin jertfe de animale. Jertfele de animale însă nu
puteau să îndepărteze nici un păcat (Evr.lO:4); ele erau
numai indicarea spre jertfa lui Isus care urma să vină.
Din această cauză, El a fost numit şi „Mielul lui Dum-
nezeu, care ridică păcatul lumii" (Io.l:29). De abia
prin El s-a putut ajunge la ispăşirea totală a păcatului.
Noi trăim în timpul jertfei deja împlinite. Cu aceasta,
umbrele (jertfele de animale) erau abrogate, iar noi
primim iertarea pe baza jertfei deja aduse.
M.4. N-ar fi fost mai economic dacă Isus ar fi
suferit numai pentru păcatele pentru care oamenii
ar fi cerut iertare, în loc să sufere pentru păcatele
întregii lumi?
R: Potrivit Legii lui Dumnezeu, asupra păcatului se
află sentinţa morţii (Rom.6:23). Să presupunem că pe
baza Evangheliei lui Isus Cristos în întreaga istorie
-70-

s-ar fi convertit un singur om. Atunci, chiar şi pentru
acest singur om, moartea ar fi fost plata păcatului.
Gîndului lui Hermann Bezzel i se poate alătura şi au-
torul, anume că dragostea lui Isus era atît de mare, în-
cît ar fi realizat acţiunea de salvare chiar şi pentru un
singur păcătos care s-ar fi pocăit. Dar, pe de altă par-
te, mîntuirea lucrată de Fiul lui Dumnezeu este de o
asemenea dimensiune, că ea este de-ajuns pentru toţi
oamenii. De aceea putea să zică loan Botezătorul: „Ia-
tă Mielul lui Dumnezeu, care ridică păcatul lumii"
(Io.l:29). Iertarea poate s-o primească acum oricine
vrea. Următoarea întîmplare poate să ne clarifice acest
lucru:
Un moşier irlandez bogat a ţinut odată oamenilor
care lucrau pe moşiile lui o predică foarte originală. El
a făcut cunoscut în toate locurile importante de pe
întinsele lui domenii următorul anunţ:
„în lunea următoare mă voi afla între ora 10
şi 12 în biroul conacului meu. în aceste două
ore sînt dispus să plătesc toate datoriile lucrăto-
rilor mei. Să fie aduse toate facturile neplătite".
Această ofertă neobişnuită a devenit subiectul de
discuţie al tuturor. Unii o socoteau drept o glumă
proastă, alţii presupuneau că este o chichiţă în ea, căci
niciodată nu li se mai oferise aşa ceva. A venit ziua
anunţată. S-au prezentat mai mulţi oameni. La zece
fix, moşierul a apărut şi a dispărut fără nici un cuvînt
în spatele uşii biroului lui. Nimeni nu îndrăznea să in-
tre. Mai degrabă discutau neîncetat despre autenticita-
tea semnăturii de pe afişe şi despre motivele şefului.
La unsprezece şi jumătate s-a prezentat în sfîrşit la bi-
rou o pereche în vîrstă. Bătrînul, cu un teanc de fac-
turi în mînă, s-a interesat cu glas tremurător dacă a-
colo se plăteau datoriile. El este luat în rîs: „Pînă acum
încă n-a plătit nimic!" Un altul a zis: „Nici n-a încer-
-71-

cat vreunul, dar dacă este adevărat că achită datoriile,
atunci vino repede şi dă-ne de ştire!" Cu toate acestea,
cei doi bătrîni au îndrăznit să intre. Ei au fost primiţi
prieteneşte, au fost adunate sumele, şi au primit de la
moşier un cec semnat cu suma întreagă. Tocmai cînd
vroiau să părăsească biroul plini de recunoştinţă, el a
zis: „Rămîneţi vă rog aici pînă la ora 12, cînd închid
biroul". Cei doi bătrîni au arătat spre mulţimea de afa-
ră, care dorea să audă de la ei dacă oferta era adevăra-
tă. Dar nu li s-a dat voie: „Voi m-aţi crezut pe cuvînt,
şi cei de afară trebuie să facă acelaşi lucru, dacă vor ca
datoriile să le fie plătite". Oferta moşierului era vala-
bilă pentru toţi oamenii lui, şi contul lui era de-ajuns
ca să şteargă toate datoriile. Dar fără datorii au ajuns
să fie numai cei doi soţi, care s-au încrezut în cuvîntul
lui" (Din E König: „Du bist gemeint" - De tine este
vorba, pag.99-103, mult scurtat).
Astfel este moartea lui Isus de-ajuns pentru toţi oa-
menii: „Astfel deci, după cum prin nelegiuirea unuia
singur (= Adam) a venit condamnarea pentru toţi oa-
menii, tot aşa, prin fapta dreaptă a Unuia singur (=
Isus), a venit pentru toţi oamenii îndreptăţirea care du-
ce la viaţă" (Rom.5:18). Oferta de mîntuire este vala-
bilă pentru oricine, şi de aceea poate fi vestită oricărui
om. Dar mîntuiţi vor fi numai aceia care, prin încre-
dere în Cuvîntul lui Isus, îndrăznesc şi-L acceptă per-
sonal în viaţa lor.
IV1.5. Dumnezeu, pe baza jertfei lui Isus Cristos,
oferă tuturor oamenilor iertarea păcatelor. De ce nu
dă Dumnezeu o amnistie generală pentru păcatele
tuturor oamenilor?
R: Pe baza morţii pe cruce a lui Isus, Dumnezeu o-
feră tuturor oamenilor mîntuirea, de aceea putea Pavel
s-o predice în Areopag atît de atotcuprinzător: „Deci,
-72-

trecînd cu vederea timpurile de neştiinţă, Dumnezeu
porunceşte acum oamenilor ca toţi de pretutindeni să
se pocăiască" (Fap.l7:30). De acum nu mai trebuie ni-
meni să piară din pricina poverii păcatelor lui. Fiecare
păcătos poate afla har. Dacă chiar un Pavel, care voia
să pustiască Biserica lui Isus, a putut fi iertat, cu cît
mai mult fiecare din noi! Dintre cei doi tîlhari răstig-
niţi împreună cu Domnul Isus, numai unul a fost
mîntuit, cel care a venit la El cu vina lui. Celălalt a ră-
mas în respingere şi batjocură faţă de Isus, şi cu aceas-
ta în păcatele lui. De aici vedem că Dumnezeu nu de-
cretează o amnistie generală, ci acţionează potrivit li-
berei decizii de voinţă a fiecăruia:
„Ţi-am pus înainte viaţa şi moartea, binecuvîntarea
şi blestemul. Alege viaţa, ca să trăieşti" (Dt.30:19).
„Aşa vorbeşte Domnul: Iată că vă pun înainte calea
vieţii şi calea morţii" (Ier.21:8).
Cine caută într-adevăr iertarea, va avea parte de ea
în ciuda celor mai mari greşeli: „De vor fi păcatele
voastre roşii ca purpura..." (Is.l:18). Putem s-o formu-
lăm şi astfel: Omul nu este pierdut din pricina păcatu-
lui, ci din pricina voinţei lui, adică a faptului că nu este
gata de pocăinţă. în cerul lui Dumnezeu vor exista
odată numai cei care au vrut de bunăvoie să ajungă
acolo, şi nu unii aduşi cu forţa.
M.6. După părerea mea, există şi după moarte
posibilitatea mîntuirii. Harul lui Dumnezeu trebuie
să fie mai mare decit cel despre care aţi predicat
dumneavoastră!
R: Această întrebare este pusă foarte des, pentru că
ne preocupă profund, dacă ne pasă cu adevărat de
mîntuirea oamenilor care ne stau sau ne-au stat aproa-
pe. Se ivesc într-adevăr multe întrebări: Ce se întîm-
plă cu oamenii:
-73-

-	care au auzit despre Isus numai în chip banalizat
sau denaturat?
-	care în bisericile lor, în loc de mesaje creştine o-
rientate exclusiv spre Cristos, au avut de auzit
adesea idei colorate politic şi care apoi s-au de-
barasat complet de tema creştinism?
-	care şi-au dat o aparenţă creştină, dar în miezul
vieţii lor au fost altfel orientaţi decît spune Bi-
blia?
-	la care eforturile noastre evanghelistice au rămas
vădit fără rezultat, pentru că nu am găsit intrare
spre inima celuilalt, sau pentru că celălalt nu a
acceptat Evanghelia?
-	care au fost educaţi în spiritul unui ateism conşti-
ent sau în secte cu învăţături greşite?
-	Ce se întîmplă cu numeroşii tineri din zilele noas-
tre, cărora le este comunicată tocmai în învăţă-
mîntul religios din şcoală chipurile o neautenti-
citate a Bibliei şi care, din cauza aceasta, nu se
mai ocupă niciodată în viaţa lor cu chestiuni ale
credinţei?
-	Ce se întîmplă, în sfîrşit, cu oamenii care, fără vi-
na lor, nu au avut niciodată ocazia de a sta sub
influenţa Evangheliei?
Toate aceste întrebări au dat mult de gîndit, şi astfel
cele mai diferite grupări au ajuns la răspunsuri care se
referă fie la o mîntuire după moarte, fie exclud în ge-
neral ideea pierderii mîntuirii. Vom numi aici ca ex-
emplu doar cîteva din ideile care se contrazic între ele:
1.	Universalista afirmă că în cele din urmă, după o
perioadă de chin, vor fi mîntuiţi toţi fără excepţie:
Hitler şi Stalin, ca şi francmasonii, nihiliştii şi spiri-
tistă.
2.	Potrivit concepţiei catolice, sufletele morţilor,
care mai au încă nevoie de purificare, ajung în purga-
toriu, înainte de a fi lăsate în cer. Această învăţătură a
-74-

fost susţinută de Augustin şi papa Gregoriu cel Mare.
Presupunerea că suferinţele „bietelor suflete" vor putea
fi scurtate în purgatoriu prin mijlocirea celor vii a dus
la apariţia în Evul Mediu a indulgenţelor şi a Zilei
morţilor.
3.	La mormoni există posibilitatea ca membrii lor
să se poată lăsa botezaţi ca înlocuitori pentru cei
morţi, pentru ca prin aceasta să salveze pe cei necre-
dincioşi - chiar şi din generaţii anterioare.
4.	Potrivit învăţăturii Martorilor lui Iehova, pentru
oameni nu există nici cer, nici iad. Pentru adepţii lor
este prevăzut un pămînt recondiţionat în locul unei
părtaşii veşnice cu Dumnezeu Tatăl şi cu Fiul Său Isus
Cristos în cer. Ceilalţi rămîn în mormînt, sau pot fi
scăpaţi prin aşa-numita „jertfă de răscumpărare".
5.	Biserica nou-apostolică a introdus o „slujbă pen-
tru morţi", potrivit căreia apostolii ei autonumiţi pot
să acţioneze pînă şi în lumea morţilor. Mijlocirea da-
rului mîntuirii dat de pe pămînt celor de dincolo se
face prin apostolii care au murit, care îşi continuă din-
colo „munca de mîntuire".
6.	Alte grupări susţin la rîndul lor o învăţătură po-
trivit căreia cei credincioşi în Cristos ajung în cer, dar
cei necredincioşi dimpotrivă, sînt nimiciţi definitiv,
astfel că nu mai există.
7.	O altă concepţie se referă la pasajul din l.Pe-
tru 3:18-20, din care unii exegeţi deduc o predicare în
locuinţa morţilor cu scopul mîntuirii.
Toate aceste concepţii încearcă - desigur, cu intenţii
bune - să dea o speranţă pentru grupările de persoane
numite la început. Dar orice speculaţie nu ne ajută să
mergem mai departe, de aceea îl vom întreba pe sin-
gurul care ne poate ajuta aici: Dumnezeu în Cuvîntul
Său. Deci, pe baza textelor biblice, e vorba să cerce-
tăm dacă mai există vreo posibilitate de mîntuire du-
pă moarte. Deoarece este vorba despre o chestiune ex-
-75-

trem de importantă, putem porni de la faptul că
Dumnezeu nu ne lasă în Biblie în neclaritate în privin-
ţa aceasta (cf. paragraf B51 din Anexă, partea I). Tot
aşa, numai Scriptura ne aj'ută să recunoaştem învăţă-
turile greşite în esenţa lor, pentru a nu fi înşelaţi prin
ele.
1.	După moarte urinează judecata: în lumina Bibli-
ei, toate ideile potrivit cărora i se oferă omului după
moarte încă o posibilitate de mîntuire se dovedesc ca
rătăciri ale fanteziei omeneşti, căci „oamenilor le este
rînduit să moară o singură dată, dar după aceea este
judecata" (Evr.9:27). Aceasta este valabil atît pentru
oamenii care au ajuns în contact în vreun fel oarecare
cu mesajul lui Dumnezeu, cît şi pentru cei care nu
l-au auzit: „Toţi ne vom înfăţişa înaintea scaunului de
judecată al lui Dumnezeu" (Rom.l4:10). Dumnezeu a
dat această judecată Fiului. Nu se judecă ce se întîm-
plă dincolo de zidul morţii, ci numai cele lucrate aici
şi astăzi, „pentru ca fiecare să primească cele lucrate
în trup, potrivit cu ceea ce a făptuit: fie bine, fie rău"
(2.Cor.5:10). De la această judecată nu este exceptat
nimeni: credincioşi, indiferenţi, liber-cugetători, înşe-
laţi, păgîni... pe scurt: tot pămîntul locuit (Fap.l7:31).
2.	Criterii de judecată: Criteriile judecăţii divine nu
sînt arbitrare: nimeni nu este favorizat sau dezavantajat
(l.Pet.l:17; Rom.2:ll). Norma ne-a fost făcută cunos-
cut de către Dumnezeu. Noi sîntem judecaţi exclusiv
după cele revelate în Biblie: „Cuvîntul, pe care l-am
vorbit Eu, acela îl va judeca în ziua cea din urmă"
(Io.l2:48). De aceea, să rezumăm cele mai importante
criterii din Scriptură:
a) după dreptatea Iui Dumnezeu: Noi putem fi si-
guri: „Cel Atotputernic nu calcă dreptatea" (Iov 34:12),
căci El este un Judecător drept (2.Tim.4:8). Aici nu
-76-

există suciri şi denaturări, pentru că adevărul şi drep-
tatea sînt arătate deplin: „Da, Doamne, Dumnezeule,
Atotputernice, adevărate şi drepte sînt judecăţile Tale!"
(Ap.l6:7)
b)	după măsura încredinţată nouă: Nici un om nu
este identic cu celălalt, şi fiecăruia i s-au încredinţat
daruri diferite. Păgînii neevanghelizati au o cunoştinţă
mai mică despre Dumnezeu, anume numai din cele
create (Rom.l:20) şi din conştiinţă (Rom.2:15), decît
acei oameni care au putut să audă Evanghelia. Unui
bogat îi stau la dispoziţie alte posibilităţi de a face bine
şi de a sprijini răspîndirea Evangheliei decît unui să-
rac. Unul înzestrat cu felurite capacităţi spirituale are o
mai mare responsabilitate. Este o deosebire, dacă cine-
va a trebuit să trăiască într-o dictatură cu numeroase
limitări, sau dacă a putut să lucreze într-o ţară liberă.
Domnul spune în Luca 12:48: „Cui i s-a dat mult, i se
va cere mult; şi cui i s-a încredinţat mult, i se va cere
mai mult".
c)	după faptele noastre: Dumnezeu cunoaşte acţiu-
nile fiecăruia, şi El „va răsplăti fiecăruia potrivit fap-
telor lui" (Rom.2:6). Fapte sînt atît cele comise (Mt.25:
34-40), cît şi cele omise (Mt.25:41-46). Acţiunile tutu-
ror oamenilor sînt înregistrate în cărţile lui Dumne-
zeu şi alcătuiesc baza de evaluare la judecată (Ap.20:
12-13).
d)	după roadă noastră: Tot ce facem în Numele lui
Isus (Lc.l9:13) - comportarea noastră, lucrarea noastră
- este arătat de Biblie ca roadă nepieritoare (Io.l5:16).
Aceasta este o normă fundamentală de evaluare la ju-
decată (Lc.l9:16-27). în timp ce toate lucrările moarte
sînt arse (l.Cor.3:15), este răsplătit tot ce rămîne
(l.Cor.3:14).
e)	după dragostea noastră: Dragostea este o roadă
deosebită, căci ea este cea mai mare (l.Cor,13:13). Ea
este împlinirea Legii (Rom.l3:10). Aici este vorba de
-77-

ceea ce am făcut din dragoste faţă de Dumnezeu
(Mt.22:37) şi din dragoste faţă de Isus (Io.21:15). Dra-
gostea altruistă trebuie deosebită de dragostea calcu-
lată: „Căci dacă iubiţi pe cei ce vă iubesc, ce răsplată
aveţi?" (Mt.5:46). Fariseul Simon invitase pe Isus în
casa lui, dar nu I-a dat nici măcar apă pentru spălat
picioarele (Lc.7:44). Femeia păcătoasă I-a uns picioa-
rele cu mir scump. Ea a primit multă iertare de păca-
te, de aceea a şi arătat Domnului multă dragoste (Le.
7:47). Dragostea este o roadă a Duhului (Gal.5:22); ea
are însemnătate veşnică.
f)	după cuvintele noastre: Potrivit afirmaţiei lui
Isus, cuvintele noastre au caracter hotărîtor asupra sor-
ţii noastre veşnice. Poate că de acest aspect al judecăţii
sîntem cel mai puţin conştienţi: „Dar Eu vă spun că
oamenii vor da socoteală în ziua judecăţii de orice cu-
vînt nefolositor pe care îl vor fi rostit. Căci din cuvin-
tele tale vei fi îndreptăţit, şi din cuvintele tale vei fi
condamnat" (Mt.l2:36-37). '
g)	după responsabilitatea noastră: Prin structura
personalităţii noastre primite la creaţie, am fost inves-
tiţi cu simţ de răspundere. Dumnezeu ne-a acordat un
mare spaţiu liber, în care noi înşine purtăm responsa-
bilitatea. Chiar şi în caz că sîntem amăgiţi, sîntem
responsabili de faptele noastre. Deşi neascultarea lui
Adam nu s-a întîmplat din propria lui voinţă, ci prin
amăgire, el a trebuit totuşi să suporte urmările. Deoa-
rece amăgirea credinţei sfîrşeşte în pierzare, avertis-
mentele biblice sînt aici deosebit de insistente (de ex.
Mt.24:ll-13; Ef.4:14; Ef.5:6; 2.Tim.2:16-18). Din acest
motiv, învăţăturile greşite ale sectelor nu au voie să fie
subapreciate în efectul lor.
h) după poziţia noastră faţă de Isus Cristos: Rela-
ţia noastră personală cu Fiul lui Dumnezeu este hotă-
rîtoare: „Cine crede în Fiul, are viaţă veşnică; dar cine
nu ascultă de Fiul nu va vedea viaţa, ci mînia lui
-78-

Dumnezeu rămîne peste el" (Io.3:36). Păcatul a adus
condamnarea asupra tuturor oamenilor (Rom.5:18).
Singura ieşire din această condamnare este legătura
noastră cu Cristos: „Prin urmare deci, acum nu este
nici o condamnare pentru cei ce sînt în Cristos Isus"
(Rom.8:l).
3.	Modul de judecare: Potrivit criteriilor de mai sus,
fiecare om este evaluat individual. Nu este trecut cu
vederea nici un aspect din viaţa cuiva. Cum sună
sentinţa totală? Există o împărţire în două părţi a
omenirii, pe care Isus o formulează în lumea de acum
ca o invitaţie:
„Intraţi prin poarta cea strimtă, pentru că largă este
poarta, şi lată este calea care duce la pierzare, şi mulţi
sînt cei ce intră prin ea. Ce strimtă este poarta, şi ce
îngustată este calea care duce la viaţă, şi puţini sînt cei
ce o găsesc!" (Mt.7:13-14)
Nu există o „cale de mijloc aurită" pentru cei ne-
hotărîţi, şi nici un loc de şedere neutru între cer şi iad.
La sfîrşit - cum se poate deja cunoaşte în această viaţă
- se va face deosebire numai între cei salvaţi şi cei
pierduţi. Uneia din grupe, Domnul îi va spune: „Ve-
niţi, cei binecuvîntaţi de Tatăl Meu, moşteniţi împără-
ţia pregătită vouă de la întemeierea lumii" (Mt.25:34),
iar cealaltă va auzi: „Nu vă ştiu de unde sînteţi... de-
părtaţi-vă de la Mine, voi toţi" (Lc.l3:25,27). în grupa
din urmă se află nu numai liber-cugetătorii şi păgînii,
ci şi oameni care au cunoscut mesajul lui Isus, dar nu
I-au slujit în ascultare. Ei strigă uimiţi: „Noi am mîn-
cat şi am băut în prezenţa Ta, şi pe străzile noastre ai
învăţat pe oameni" (Lc.l3:26).
4.	Consecinţele noastre: După moarte nu mai exis-
tă - biblic vorbind - nici o posibilitate de mîntuire.
-79-

Decizia se ia în această viaţă, de aceea spune Domnul
Isus: „Luptaţi-vă ca să intraţi pe uşa cea strimtă!" (Le.
13:24). La judecată, vor fi deschise cărţile lui Dumne-
zeu cu toate amănuntele despre lucrarea noastră de pe
pămînt (Ap.20:12). Bine va fi de cel ce se află scris
atunci în cartea vieţii! Religiile necreştine nu au putere
mîntuitoare. Cîţi oameni vor fi mîntuiţi din cei ce
n-au auzit niciodată Evanghelia, dar au rîvnit după
Dumnezeu (Ap.l7:27) şi au urmărit viaţa veşnică
(Rom.2:7), nu ştim. Dar pentru noi, cei care am auzit
Evanghelia, nu mai există nici o scuză şi nici o scă-
pare (Evr.2:3), dacă trecem pe lîngă mîntuire. Noi am
avut şansa salvării. Cum poate fi primită această mîn-
tuire, este prezentat amănunţit în anexă (Partea I,
Pct.lO).
M.7. Ce se întîmplă cu copiii care au murit prea
devreme ca să poată lua o hotărîre? Ce se întîmplă
cu cei avortaţi sau bolnavi mintal? Sînt ei pierduţi?
R: Mai întîi este fundamentală aici întrebarea: Din
care punct temporal este privit embrionul ca om. Dacă
cineva crede curentele lumeşti ale epocii, s-ar părea că
aceasta depinde de bunul plac al concepţiilor individua-
le sau al legiuitorului public. Dacă căutăm norme de
încredere pentru timpul cînd omul ia fiinţă, le găsim
în Biblie. Devenirea individuală a omului începe cu
contopirea spermatozoidului masculin cu ovulul femi-
nin. La orice dezvoltare embrională avem de a face cu
intervenţia directă a Creatorului: „Tu mi-ai întoc'mit
rinichii, Tu m-ai ţesut în pîntecele mamei mele. Te
laud că sînt făcut în chip uimitor şi minunat. Minuna-
te sînt lucrările Tale, şi ce bine vede sufletul meu lu-
crul acesta!" (Ps.l39:13-14). Cînd îl cheamă pe Ieremia
în slujbă, Dumnezeu îi arată că El 1-a văzut deja ca
personalitate cu mult înainte de naşterea lui şi 1-a ales
-80-

pentru misiunea destinată lui: „Mai înainte de a te în-
tocmi în pîntecele mamei, te-am cunoscut... şi mai
înainte de a ieşi tu din pîntece, te-am sfinţit; te-am
pus profet al neamurilor" (Ier.l:5).
Să reţinem: Omul este un individ de la început, şi
potrivit numeroaselor texte biblice (de ex. Lc.l6:19-31;
Evr.9:27) o creatură veşnică, a cărui existenţă nu este
distrusă niciodată.
Dar unde rămîne omul, după ce a murit? Cazul es-
te clar la acei oameni care au auzit Evanghelia şi au
fost în situaţia de a lua o hotărîre. Şi voia lui Dumne-
zeu este clară: „Domnul este îndelung-răbdător faţă de
voi, nevrînd să piară vreunii, ci toţi să vină la pocăin-
ţă" (2.Pet.3:9). Mîntuirea şi pierzarea depind prin a-
ceasta numai de voinţa noastră. Noi avem libertatea de
a porni spre cer sau spre iad. Ambele căi ne sînt puse
înainte spre alegere (Dt.30:19; Ier.21:8).
Grupurile de persoane de mai sus nu dispun însă de
voinţa de a lua o asemenea decizie cu urmări mari. Pe
baza unei erezii din Evul Mediu, s-a susţinut concepţia
că sufletele copiilor nebotezaţi, după moartea lor tim-
purie, vor merge la pierzare. Aici este vorba de învăţă-
tura nebiblică că botezul mîntuieşte pe copiii imaturi.
Potrivit afirmaţiilor biblice centrale, nu botezul, ci cre-
dinţa în Domnul Isus are putere mîntuitoare (Fap.16:
31). Ca să răspundem deci la întrebarea de mai sus nu
ne ajută botezul copiilor, care la cei avortaţi oricum
nici nu e posibil.
Rezolvarea o găsim în norma lui Dumnezeu:
„Dumnezeu nu calcă dreptatea" (Iov 34:12), căci jude-
căţile Sale sînt absolut drepte (Ap.l6:7) şi sînt aplicate
fără deosebire de persoană (l.Pet.l:17; Rom.2:ll). Aşa
că putem fi siguri că persoanele sus-numite nu vor
cădea pradă pierzării. Ei înşişi nu poartă nici o vină
proprie pentru soarta lor. Cînd au fost aduşi copii mici
(şi poate şi sugari) la Domnul Isus, ucenicii au văzut
-81-

în aceasta o povară inutilă pentru Domnului Isus, care
avusese o zi foarte grea în urma Sa. Dar Domnul Isus
scoate în evidenţă cu această ocazie în chip deosebit
pe copii ca fiind moştenitori ai împărăţiei cerurilor:
„Lăsaţi copiii să vină la Mine, nu-i opriţi, căci împă-
răţia lui Dumnezeu este a unora ca ei" (Mc.lO:14).
M.8. Nu era necesar ca Iuda să-L trădeze pe Isus,
pentru ca prin aceasta să poată fi făcută posibilă
mîntuirea?
R: Trebuie să reţinem: Mîntuirea nu a fost făcută
posibilă prin Iuda, ci prin Isus. Moartea Domnului
Isus era necesară pentru a se obţine mîntuirea pentru
oameni. Cineva care era absolut nevinovat trebuia să
poarte ca înlocuitor pentru cel păcătos judecata asupra
păcatului. Potrivit planului lui Dumnezeu, El „a fost
dat pentru nelegiuirile noastre, şi a fost înviat pentru
îndreptăţirea noastră" (Rom.4:25). La realizarea răs-
tignirii, de la intenţie pînă la înfăptuire, au luat parte
mulţi oameni, atît iudei, cît şi romani: Sinedriul din
Israel (Mc.l4:64), mulţimea adunată (Io.l9:7; Fap.13:
28), Pilat (Mc.l5:15) şi soldaţi romani (Mc.l5:24). Şi
Iuda a fost, prin actul lui de trădare, direct implicat în
aceasta. La el nu a existat un „trebuie divin", ci a fost
propria lui hotărîre liberă. Faptul că Domnul Isus a
prevăzut acţiunea liberă a lui Iuda (Io.l3:21-30) şi că ea
este privită profetic cu de-amănuntul chiar şi în VT
(Zah.ll:12-13), este din cauza atotştiinţei divine, dar fă-
ră vreo constrîngere. Motivele lui Iuda nu reies clar
din textele biblice. întemeietorul centrului de echipare
din Krelinger Heinrich Kemner a formulat chiar posi-
bilitatea ca Iuda să fi vrut să aducă pe Domnul într-o
asemenea situaţie fără ieşire, pentru ca în sfîrşit să-Şi
dovedească puterea Sa în Israel. Iuda nu-şi putea închi-
pui că Isus va accepta pasiv ca să fie omorît. Chiar da-
-82-

că mulţi oameni au contribuit direct la moartea lui
Isus, totuşi n-au fost cei ce-au pricinuit-o cu adevărat,
deoarce Isus a murit din cauza păcatului întregii ome-
niri. Fiecare dintre noi este părtaş la moartea lui Isus,
căci El a „fost străpuns pentru păcatele noastre, zdrobit
pentru fărădelegile noastre. Pedeapsa, care ne dă pa-
cea, a căzut peste El, şi prin rănile Lui sîntem vinde-
caţi" (Is.53:5).
Tăgăduirea lui Isus de către Petru în faţa unei sluj-
nice neînsemnate este pe deplin comparabilă cu trăda-
rea lui Isus de către Iuda. Deosebirea esenţială dintre
aceşti bărbaţi nu constă în păcatul lor, ci în pocăinţă.
Deoarece Petru şi-a regretat tăgăduirea (2.Cor.7:10:
„întristare potrivit cu Dumnezeu") şi s-a pocăit, a avut
parte de iertare. Şi Iuda ar fi căpătat iertare, dacă ar fi
căutat-o la locul potrivit - la Isus. Iuda nu s-a întors
înapoi la Domnul lui, de aceea rămîne „vai"-ul asupra
faptei sale: „Pentru că Fiul omului Se duce într-adevăr,
potrivit cu ce a fost rînduit. Totuşi, vai de omul acela
prin care este trădat El!" (Lc.22:22)
M.9. Se merită să mai aduc pe lume un copil,
cînd posibilitatea de a se duce la pierzare se ridică la
50%? (întrebarea unei tinere femei, care tocmai ve-
nise la credinţă)
R: Multe perechi nu mai vor să aducă copii pe lu-
me, chipurile din cauza poluării crescînde sau a ame-
ninţării pericolului de război prin marele potenţial de
înarmare de astăzi. în Germania avem astăzi o rată
negativă de creştere a populaţiei, astfel că aceasta va
scădea la sfîrşitul secolului cu două milioane, de la 61
la 59 milioane. Luther ne dă un alt punct de vedere în
răspunsul la cunoscuta întrebare, ce ar face dacă s-ar
sfîrşi mîine lumea: „Aş sădi un măr".
-83-

întrebarea pusă la început exprimă un mare simţ
de răspundere, care nu numai că nu pierde din vedere
veşnicia, dar îi şi acordă prioritate faţă de cauzele evi-
dente. Pentru răspuns trebuie lămurite două chestiuni
individuale: Ce ne spune Biblia despre numărul de co-
pii, şi cum răspunde ea la chestiunea mîntuirii copii-
lor noştri. Potrivit ordinii creaţiei lui Dumnezeu, noi
sîntem creaţi ca bărbat şi femeie. Prima poruncă dată
de Dumnezeu oamenilor suna: „Fiţi roditori şi înmul-
ţiţi-vă!" (Gen.l:28); aceasta nu a fost niciodată anulată.
Capacitatea de a concepe şi de a naşte copii este la fel
un dar divin dat oamenilor, ca şi copiii înşişi: „Iată, fi-
ii sînt o moştenire de la Domnul, rodul pîntecelui este
o răsplătire" (Ps.l27:3). Bogăţia în copii este arătată ca
o binecuvîntare deosebită: „Fericit este bărbatul care
şi-a umplut tolba de săgeţi cu ei (cu copii)" (Ps.l27:5).
„Soţia ta este ca o viţă roditoare în lăuntrul casei tale,
copiii tăi ca nişte lăstari de măslin împrejurul mesei
tale. Iată, aşa va fi binecuvîntat omul care se teme de
Domnul" (Ps.l28:3-4). Dumnezeu nu ne dăruieşte nu-
mai copiii (Gen.33:5), ci are şi o mare dorinţă ca ei să
fie crescuţi pentru El:
„Puneţi-vă deci în inimă şi în suflet aceste cuvinte...
Să învăţaţi pe copiii voştri în ele, şi să vorbeşti despre
ele cînd vei fi acasă, cînd vei merge în călătorie, cînd
te vei culca şi cînd te vei scula" (Dt.ll:18-19).
Dacă urmăm acest sfat al lui Dumnezeu, roadă nu
va întîrzia: „învaţă pe copil calea pe care trebuie s-o
urmeze, şi cînd va fi mare nu se va abate de la ea"
(Prov.22:6). Aşa că putem avea liniştit copii, căci cu o
asemenea creştere vor afla credinţa şi vor fi mîntuiţi.
Şi pentru ei e valabilă marea promisiune a lui Dumne-
zeu: „Eu iubesc pe cei ce Mă iubesc, şi cei ce Mă caută
cu tot dinadinsul Mă găsesc" (Prov.8:17). Dumnezeu
are o deosebită preferinţă pentru tineretul care se în-
toarce la El: „Mi-aduc aminte încă de dragostea pe ca-
-84-

re o aveai cînd erai tînără, de iubirea ta cînd erai lo-
godită, cînd Mă urmai în pustie, într-un pămînt ne-
semănat" (Ier.2:2).
Ca şi credincioşi putem liniştit avea copii, căci posi-
bilitatea de a se pierde nu este deloc 50%; promisiunea
lui Dumnezeu se află asupra lor, dacă îi influenţăm
biblic. Experienţa multor perechi de credincioşi arată
că şi copiii au găsit calea credinţei, cînd au fost educaţi
de mici potrivit Bibliei.
M.10. în Biblie este vorba despre alegerea omului
de către Dumnezeu. Mai avem noi atunci o voinţă
liberă, dacă deciziile privind salvarea sau pierzarea
s-au luat cu mult înainte?
R: Aşa-zisa învăţătură a predestinării (lat. praedes-
tinatio) provine înainte de toate de la Augustin şi
Calvin. Este o învăţătură care porneşte de la ideea
predestinării divine conform căreia oamenii sînt sor-
tiţi dinainte fie unei vieţi în credinţă, fie uneia în ne-
credinţă, fie mîntuirii, fie pierzării. Din cauza acestei
duble posibilităţi, se vorbeşte de „predestinare dublă".
Se merită să cercetăm dacă acest gînd corespunde Bi-
bliei.
în răspunsurile la întrebările precedente s-a evi-
denţiat mai ales libertatea omului în ce priveşte decizia
lui. De aici s-ar putea naşte impresia că omul e singu-
rul care acţionează şi că Dumnezeu S-ar comporta
complet pasiv cu privire la aceasta. Dar faptul acesta
nu se potriveşte cu mărturia biblică. în Romani 9:
16,18 citim: „Prin urmare deci, nu este nici de la cel ce
vrea, nici de la cel ce aleargă, ci de la Dumnezeu care
are milă. Prin urmare deci, El are milă de cine vrea,
dar împietreşte pe cine vrea". Accentul este clar aici
asupra acţiunii lui Dumnezeu. Omul se află deci în
mîna activă şi nesilit modelatoare a lui Dumnezeu, aşa
-85-

cum este lutul în mîna modelatoare a olarului: „Dar,
mai degrabă, cine eşti tu, omule, ca să răspunzi împo-
triva lui Dumnezeu? Nu cumva ceea ce este plăsmuit
va zice celui ce a plăsmuit-o: ,De ce m-ai făcut aşa?'
Sau nu are olarul stăpînire peste lut, ca din aceeaşi
frămîntătură să facă un vas spre cinste, însă altul spre
necinste?" (Rom.9:20-21). Aceasta ne arată că nu pu-
tem avea nici o pretenţie Ia mîntuire. Libera decizie a
omului este totdeauna asociată cu alegerea liberă de
către Dumnezeu. Ideea alegerii este ilustrată în special
prin următoarele pasaje biblice:
Mt.22:14: „Căci mulţi sînt chemaţi, dar puţini sînt
aleşi".
Io.6:64-65: „Sînt însă unii dintre voi care nu cred.
Căci Isus ştia de la început cine erau cei ce nu cred şi
cine era cel ce avea să-L trădeze. Şi a zis: ,Pentru
aceasta v-am spus că nimeni nu poate să vină la Mine,
dacă nu i-a fost dat de Tatăl Meu'".
Ef .1:4-5: „După cum ne-a ales în El (= Isus) înainte
de întemeierea lumii, ca să fim sfinţi şi fără cusur
înaintea Lui, în dragoste, predestinîndu-ne la înfiere".
Rom.8:29-30: „Pentru că pe aceia pe care i-a cunos-
cut mai dinainte i-a şi predestinat să fie asemenea chi-
pului Fiului Său... Dar pe aceia pe care i-a predestinat,
i-a şi chemat; şi pe aceia pe care i-a chemat, i-a şi în-
dreptăţit; dar pe aceia pe care i-a îndreptăţit, i-a şi glo-
rificat".
Fap.l3:48: „Dar neamurile, cînd au auzit, se bucurau
şi glorificau Cuvîntul Domnului. Şi cîţi erau rînduiţi
spre viaţă veşnică, au crezut".
Referitor la înţelegerea biblică a alegerii, următoa-
rele aspecte sînt de importanţă fundamentală:
1. Timp: Alegerea se petrece într-un moment situat
în trecut, care se află în orice caz înaintea existenţei
noastre: înainte de întemeierea lumii (Ef.l:4), înaintea
procreării (Ier.l:5), şi de la început (2.Tes.2:13).
-86-

2.	Slujire: Alegerea conţine mereu slujirea pentru
Dumnezeu. Aşa îl alege Dumnezeu de ex. pe Solo-
mon, ca să construiască templul (l.Cr.28:10), seminţia
lui Levi pentru slujba preoţească (Dt.l8:5); Isus alege
pe ucenici pentru apostolat (Lc.6:13; Fap.l:2), Pavel de-
vine „unealta aleasă" pentru misionarea neamurilor
(Fap.9:15), şi toţi credincioşii sînt aleşi ca să aducă roa-
dă (Io.l5:16).
3.	Fără deosebire de persoană: Alegerea nu se face
potrivit meritelor sau normelor omeneşti. Mai degra-
bă, Dumnezeu Se uită la ceea ce este neînsemnat: Is-
rael este cel mai mic popor (Dt.7:7), Moise nu este do-
tat cu darul vorbirii (Ex.4:10), Ieremia se socoteşte în-
că prea tînăr (Ier.l:6), iar la Biserica lui Isus aparţin de
cele mai multe ori cei neînsemnaţi din lumea aceas-
ta (l.Cor.l:27-28).
4.	Spre mîntuire, dar nu spre pierzare: Ce-L in-
teresează pe Dumnezeu, mîntuirea sau pierzarea noas-
tră?  Dumnezeu  ne  împărtăşeşte  limpede  intenţia:
„Cum îşi cercetează un păstor turma cînd este în mij-
locul oilor sale împrăştiate, aşa îmi voi cerceta Eu oi-
le" (Ez.34:12). Isus arată motivul venirii Sale în aceas-
tă lume în fraza: „Fiul omului a venit să mîntuiască
ce era pierdut" (Mt.l8:ll). în Isus, Dumnezeu însuşi
este în căutare, ca să cîştige oameni pentru viaţa veş-
nică. Voia lui Dumnezeu pentru mîntuire e îndreptată
asupra întregii omeniri: „Dumnezeu vrea ca toţi oa-
menii să fie mîntuiţi şi să vină la cunoştinţa adevăru-
lui" (l.Tim.2:4). Această voie a lui Dumnezeu este
dezvăluită şi în l.Tesaloniceni 5:9: „Dumnezeu nu ne-a
rînduit la mînie, ci la dobîndirea mîntuirii, prin
Domnul nostru Isus Cristos". Este clar: în Scriptură
găsim o legătură strînsă, de nedespărţit între mîntuire
şi alegere, şi dimpotrivă, între pierzare şi alegere nu
există o asemenea cuplare. Deci Dumnezeu nu alege
pe nimeni pentru pierzare. Dumnezeu a împietrit ini-
-87-

ma lui Faraon de abia ca urmare a atitudinii lui păgîne
persistente, în nici un caz nu a fost predestinat la a-
ceasta înainte de naşterea lui. Că există un „prea tîr-
ziu", despre asta putem citi în mai multe locuri în Bi-
blie, dar ea nu învaţă nicăieri despre o predestinare
pentru iad. Prin executarea lui loan Botezătorul, Irod a
întins prea mult coarda capacităţii lui de auzire, astfel
că Isus nu i-a mai răspuns (Lc.23:6).
Să reţinem: Ambele sînt valabile (declaraţii comple-
mentare!): Dumnezeu alege oamenii pentru mîntuire.
Cu toate acestea, omul are responsabilitatea de a reven-
dica pentru sine însuşi mîntuirea. Cînd fiul pierdut a
luat hotărîrea: „Mă voi scula şi mă voi duce la tatăl
meu" (Lc.l5:18), tatăl a alergat în întîmpinarea lui, ca
să-1 primească (Le. 15:20). Dacă acceptăm mîntuirea
cu decizie din proprie iniţiativă, promisiunea lui Dum-
nezeu faţă de noi devine reală pentru viaţa noastră: Te
iubesc cu o iubire veşnică (Ier.31:3), şi te-am ales deja
înainte de întemeierea lumii (Ef .1:4). înainte ca să ne
hotărîm noi pentru Dumnezeu şi mult înaintea exis-
tenţei noastre, El S-a hotărît deja pentru noi. Dumne-
zeu aşteaptă şi respectă hotărîrea voinţei noastre, dar
fără îndurarea Lui n-ar fi posibilă nici o acceptare
(Rom.9:16). La cîţi oameni acţionează împreună ale-
gerea divină (Fil.2:13) şi voinţa omenească liberă (Fii.
2:12), asta o ştie numai Domnul.
IM. 11. Puteţi dovedi ştiinţific că există un iad? (în-
trebarea unei eleve de gimnaziu)
R: Domeniului de afirmaţii ale ştiinţei îi sînt puse
în chip limpede limite, care din păcate prea adesea sînt
trecute cu vederea. Posibilităţile de cunoaştere şi expli-
care ajung doar pînă acolo unde se lasă măsurate fe-
nomenele lumii materiale. Acolo unde ele nu se pot

măsura, nici nu pot fi exprimate în cifre, ştiinţele na-
turale nu mai pot explica nimic. Astfel, ştiinţa nu poa-
te trece de limita care îi este impusă, altfel încetează
de a mai fi ştiinţă şi devine pură speculaţie. De aceea,
ştiinţele naturale nu constituie surse de informaţii des-
pre originea sau sfîrşitul lumii. De asemenea, nici o
ştiinţă nu ne poate comunica ceva privitor la ceea ce se
întîmplă dincolo de zidul morţii. Dacă deci ştiinţa nu
ne poate spune nimic despre existenţa iadului, există
totuşi un loc unic, unde ni se comunică siguranţă în
privinţa aceasta: La crucea de pe Golgota putem citi
realitatea despre cer şi iad. Crucea este cel mai bun in-
terpret al Scripturii. Dacă toţi oamenii ar ajunge auto-
mat, ca pe bandă, în cer, atunci crucea ar fi de prisos.
De-ar exista vreo religie sau vreo altă cale de a dobîndi
mîntuirea, atunci Dumnezeu nu Şi-ar fi lăsat Fiul iu-
bit să-Şi verse sîngele pe cruce. De aceea, la cruce pu-
tem citi limpede: Există într-adevăr un iad. Domnul
Isus a făcut aici totul ca noi să fim eliberaţi de iad. Fă-
ră fapta de pe Golgota am fi cu toţii condamnaţi la
pierzare (Rom.5:18). Putem rezuma cele întîmplate la
cruce cu o propoziţie: „Domnul Isus salvează aici oa-
menii de iad!" Nu s-a făcut niciodată ceva mai măreţ
pentru om decît în fapta de pe Golgota. Domnul Isus a
predicat stăruitor despre dragoste şi îndurare, har şi
dreptate, invitînd la cer, dar a vorbit cu deosebită seri-
ozitate despre iad. El vorbeşte despre acest loc ca des-
pre o prăpastie fără fund, un loc „unde viermele lor nu
moare, şi focul nu se stinge" (Mc.9:48) şi ca despre un
loc de „pedeapsă veşnică" (Mt.25:46). Cunoscînd a-
ceastă realitate, El ne avertizează cu insistenţă, ca să
nu ajungem acolo:
„Dacă însă ochiul tău cel drept te face să te potic-
neşti, scoate-1 şi aruncă-1 de la tine; căci îţi este de fo-
los să piară unul singur din mădularele tale, şi să nu-ţi
ajungă tot trupul în gheenă (iad)" (Mt.5:29-30).
-89-

„Este mai bine pentru tine să ajungi în viaţă ciung
sau şchiop decît, avînd două mîini sau două picioare,
să fii aruncat în gheena focului" (Mt.l8:8).
-90-

5. întrebări referitoare la religii (R)
Esenţa religiilor: Privind sau cercetînd lucrările cre-
aţiei, oricine poate concluziona că există un Creator
(Rom.l:19-21). De la căderea în păcat, conştiinţa indi-
că starea despărţită de Dumnezeu şi comportarea vi-
novată a omului: „Ei (paginii) dovedesc că lucrarea
Legii este scrisă în inimile lor, conştiinţa lor aducînd
mărturie, şi gîndurile lor învinovăţindu-se sau apărîn-
du-se între ele" (Rom.2:15). în propria lor gîndire şi
voinţă, popoarele au căutat relegarea de Dumnezeu,
reconectarea lor de El, şi astfel s-au născut diferitele
religii. Cuvîntul „religie" provine de la latinescul „reli-
gio" (= conştiinciozitate, teamă de Dumnezeu), care la
rîndul lui este derivat din verbul „re-ligiare" (= a relega
de ceva). Această legătură cu Dumnezeu este în esenţă
încercată prin două din caracteristicile care definesc
toate religiile: prin tot felul de prescripţii inventate de
oameni (de ex. ritualuri de jertfă), şi prin obiecte con-
siderate importante (de ex. statuete reprezentînd pe Bu-
da, Kaaba = clădire în formă de cub din Mecca, etc.).
în cele ce urmează socotim ca religie orice efort ome-
nesc de a ajunge la Dumnezeu. în Evanghelie însă se
întîmplă invers: Dumnezeu însuşi acţionează şi vine
la oameni. Prin urmare, calea biblică nu poate fi nu-
mită religie.
R.l. Există atît de multe religii. Acestea nu pot fi
totuşi toate false. Nu este oare o aroganţă din partea
creştinismului cînd afirmă că este singura cale spre
viaţa veşnică?
R: Nici o religie nu mîntuieşte, nici cea creştină, da-
că se comportă ca religie. Există numai un singur
Dumnezeu, anume Cel care a făcut cerurile şi pămîn-
-91-

tul. Numai Biblia relatează despre acest Dumnezeu.
De aceea, numai El poate să ne spună ce slujeşte mîn-
tuirii noastre. Dacă o religie oarecare ar fi în stare să
ne poată salva de pierzarea veşnică, Dumnezeu ne-ar
fi numit-o. Atunci, n-ar mai fi fost necesară moartea
lui Isus pe cruce. Dar deoarece jertfa de pe Golgota a
fost adusă, înseamnă că ea era neapărat necesară pen-
tru mîntuirea noastră. Astfel, crucea lui Isus ne arată
limpede că nu exista o metodă mai ieftină ca să ştear-
gă păcatul din faţa Dumnezeului celui sfînt. în moar-
tea pe cruce a lui Isus, Dumnezeu a judecat păcatele
noastre, astfel că acum numai întoarcerea noastră per-
sonală la Isus Cristos şi predarea vieţii noastre în mî-
na Lui ne salvează. în toate religiile, omul trebuie să
se mîntuiască singur prin propriul efort; potrivit Evan-
gheliei, Dumnezeu a făcut totul prin propriul Său Fiu,
şi omul ia doar în primire mîntuirea, prin credinţă.
De aceea se şi spune în Fapte 4:12 atît de exclusiv: „Şi
nu este în nimeni altul mîntuirea: căci nici nu este sub
cer vreun alt nume dat oamenilor, în care trebuie să
fim mîntuiţi". în afară de Isus nu există vreo altă
punte de trecere spre cer!
Toate religiile sînt numai nişte „fata morgana" scli-
pitoare în pustiul unei omeniri pierdute. Unuia care
moare de sete nu-i ajută iluzia unui izvor de apă. Tot
aşa, ideea de toleranţă faţă de toate plăsmuirile fan-
teziei omeneşti duce în cele din urmă la moarte (Prov.
14:12). Omul are nevoie de apă proaspătă. Biblia ne a-
rată cu mare claritate şi fără echivoc singura oază re-
ală, singura şansă de supravieţuire, care e Isus Cristos:
„Eu sînt calea şi adevărul şi viaţa. Nimeni nu vine
la Tatăl decît prin Mine" (Io.l4:6)v
„Căci nimeni nu poate pune o altă temelie decît cea
pusă, care este Isus Cristos" (l.Cor.3:ll).
„Cine are pe Fiul, are viaţa; cine n-are pe Fiul lui
Dumnezeu, n-are viaţa" (l.Io.5:12).
-92-

R.2. Nu ne rugăm noi toţi, adică creştini şi mu-
sulmani, la unul şi acelaşi Dumnezeu? (întrebarea
unui musulman)
R: „Pot să pun o contraîntrebare: Este Alah, Dum-
nezeul dvs. Tatăl lui Isus Cristos?" - „Nu, Alah nu are
nici un fiu. Aceasta ar fi o hulă la adresa lui Dumne-
zeu". - „Vedeţi, atunci Dumnezeul dvs. şi Dumnezeul
meu nu este unul şi acelaşi Dumnezeu". în faţa nu-
meroaselor religii, mulţi oameni îşi pun toleranta în-
trebare dacă nu cumva se închină toţi la urma urmei
unuia şi aceluiaşi Dumnezeu.
încă de pe vremea Vechiului Testament, Dumneze-
ul Bibliei afirmă despre Sine că este singurul Dumne-
zeu: „Eu sînt Cel dintîi şi Cel din urmă, şi afară de
Mine nu este alt Dumnezeu" (Is.44:6); „Eu, Eu sînt
Domnul, şi afară de Mine nu este nici un Mîntuitor!"
(Is.43:ll). Acest Dumnezeu viu este Dumnezeul lui
Avraam, Isaac şi Iacov; El este Tatăl lui Isus Cristos
(Mc.l4:34). Sînt de remarcat următoarele diferenţe în-
tre Alah şi Tatăl lui Isus Cristos:
1.	Relaţia între Dumnezeu şi oameni:
în islam, Dumnezeu nu Se revelează deloc. El e in-
accesibil. Neîncetatul strigăt „Allahu akbar" - „Dum-
nezeu este totdeauna Cel mai mare" - demonstrează
că nu se poate intra într-o relaţie personală cu El.
Alah rămîne totdeauna de partea cealaltă, tronînd sus
ca un stăpînitor oriental peste supuşii lui.
2.	Relaţia tată-copil:
Pentru un musulman, noţiuni ca „omul - copil al
lui Dumnezeu" şi „Dumnezeu ca Tată" („Ava, Tată",
Rom.8:15) sînt nu numai de neînţeles, dar chiar şi hu-
litoare, căci Alah este strict separat de această lume.
-93-

3.	Dumnezeu ca Om:
Evenimentul central al istoriei mîntuirii arătată în
Biblie este devenirea ca Om a lui Dumnezeu în Isus
Cristos. Dumnezeu nu numai că a umblat printre noi,
ci a şi suferit pentru toate păcatele pînă la moartea pe
cruce. Mîntuirea pentru om care urmează de aici este
pentru islam de neînchipuit, de neconceput.
4.	îndurarea şi dragostea lui Dumnezeu:
Dacă Dumnezeu poate să fie îndurător faţă de pă-
cătos, atunci preţul pentru acest lucru este neînchipuit
de mare: „Tu M-ai chinuit cu păcatele tale, şi M-ai
obosit cu nelegiuirile tale" (Is.43:24). Dumnezeu este
îndurător cu noi, pentru că ne-a răscumpărat scump
(l.Cor.6:20; l.Pet.l:19). îndurarea lui Alah nu costă ni-
mic; ea este arbitrară.
5.	Dumnezeu este încrederea noastră:
în islam este de neconceput un Dumnezeu care să
dăruiască refugiu, ocrotire, pace şi siguranţă a mîn-
tuirii: „Căci sînt încredinţat că nici moarte, nici via-
ţă... nu vor putea să ne despartă de dragostea lui Dum-
nezeu care este în Cristos Isus, Domnul nostru" (Rom.
8:39). în islam este de neconceput autoînjosirea lui
Dumnezeu pînă la cruce, precum şi Duhul Sfînt care
este turnat în inimile noastre, de neconceput de ase-
menea revenirea lui Isus în putere şi glorie.
Dumnezeul Coranului şi Dumnezeul Bibliei pot să
arate ici şi colo asemănări verbale. Dar la o privire
mai atentă nu există nimic comun între ei. De aceea,
nici nu este acelaşi Dumnezeu cel la care se închină
musulmanii si creştinii.
-94-

R.3. Cum pot să ştiu că Evanghelia nu este
o religie, ci e de natură divină?
R: Deja cîteva deosebiri marcante între religii şi
Evanghelie pot să ne ajute să descoperim adevărul:
1.	în toate religiile, omul încearcă prin sine însuşi
să ajungă la Dumnezeu, dar nici unul care-L caută nu
poate mărturisi sincer: „Am găsit o legătură persona-
lă cu Dumnezeu, am pace în inimă, vina mea este
iertată, am siguranţa vieţii veşnice". în Evanghelia lui
Isus Cristos, Dumnezeu este Acela care Se îndreaptă
spre noi. El construieşte prin cruce un pod peste pră-
pastia păcatului şi ne dăruieşte mîntuire. Cine o pri-
meşte, poate să mărturisească: „Căci sînt încredinţat
că nici moarte, nici viaţă... nu vor putea să ne despartă
de dragostea lui Dumnezeu" (Rom.8:38-39).
2.	Prevestirile profetice din VT despre venirea unui
Mîntuitor (de ex. Gen.3:15; Num.24:17; Is.ll:l-2; 7:14)
se împlinesc literal. în nici o religie nu există aseme-
nea profeţii cu prevestire şi împlinire.
3.	Dumnezeu a condamnat toate religiile ca fiind
idolatrie şi vrăjitorie (l.Cor.6:9-10; Gal.5:19-21; Ap.21:
8) şi autorizează numai pe Isus ca Mîntuitor: „Acesta
este Fiul Meu iubit în care Mi-am găsit plăcerea; de El
să ascultaţi!" (Mt.l7:5)
4.	Dumnezeu a acreditat jertfa lui Isus Cristos prin
învierea Lui dintre cei morţi (Rom.4:24-25). Este sin-
gurul mormînt rămas gol din istoria omenirii: „De ce
căutaţi pe Cel viu între cei morţi? Nu este aici, ci a în-
viat" (Lc.24:5-6). Toţi întemeietorii de religii au murit
şi au rămas în moarte.
5.	în toate religiile, omul încearcă să se mîntuiască
prin propriile lui fapte. Evanghelia, dimpotrivă, este
fapta lui Dumnezeu. Omul nu mai poate contribui cu
nimic la lucrarea de mîntuire de pe Golgota: Noi am
fost cumpăraţi cu un preţ (l.Cor.5:20).
-95-

6. în nici o religie nu părăseşte Dumnezeu cerul ca
să-i mîntuiască pe oameni. în Isus, Dumnezeu a deve-
nit Om: „Şi Cuvîntul a devenit carne şi a locuit printre
noi - şi noi am privit gloria Lui, o glorie ca a singuru-
lui născut de la Tatăl -, plin de har şi de adevăr" (Io.
1:14).
-96-

6. întrebări referitoare la viaţă şi
credinţă (V)
V.l. De ce trăim pe pămînt?
R: Viaţa noastră nu este rezultatul unui proces evo-
lutiv, ci pentru că a fost voia lui Dumnezeu să creeze
oameni. Biblia nu ne spune nicăieri că motivul pentru
crearea omului ar fi fost cumva: pentru că Dumnezeu
era singur; pentru că lui Dumnezeu I-a plăcut să cree-
ze; pentru că Dumnezeu dorea să aibă pe cineva în fa-
ţa Lui, sau pentru că dorea să creeze nişte fiinţe pe ca-
re să le iubească. în Geneza 1:26-27 ni se comunică
voia lui Dumnezeu cu privire la crearea omului, şi re-
alizarea acestui proiect: „Şi Dumnezeu a zis: ,Să facem
om după chipul Nostru, după asemănarea Noastră...'
Şi Dumnezeu a creat pe om după chipul Său, 1-a făcut
după chipul lui Dumnezeu; parte bărbătească şi parte
femeiască i-a făcut". De aici se vede limpede că noi
sîntem nişte fiinţe dorite. Deci nu sîntem nici „hai-
manale cosmice" (F. Nietzsche), nici „ţigani la mar-
ginea universului" (/. Monod), nici vreun parvenit din
regnul animal, ci avem originea în actul direct de
creaţie al lui Dumnezeu.
în plus, Biblia ne comunică că sîntem iubiţi de
Dumnezeu: „Te iubesc cu o iubire veşnică; de aceea îţi
păstrez bunătatea Mea" (Ier.31:3). Sau: „Căci atît de
mult a iubit Dumnezeu lumea, că a dat pe singurul
Lui Fiu, pentru ca oricine crede în El să nu piară, ci să
aibă viaţă veşnică" (Io.3:16). Acest verset ne mai arată
că noi sîntem destinaţi pentru viaţa veşnică.
-97-

V.2. Care este sensul vieţii?
R: Noi oamenii sîntem singurele fiinţe de pe pă-
mînt care căutăm sensul vieţii. Ne preocupă trei între-
bări fundamentale: „De unde vin? De ce trăiesc? înco-
tro mă duc?" Mulţi au cugetat la ele. Filozoful din
Karlsruhe Hans Lenk accentuează că n-avem de aş-
teptat nici un răspuns din partea domeniului lui de
specialitate atunci cînd scrie: „Filozofia dă rareori so-
luţii definitive în ce priveşte răspunsul; ea este un do-
meniu al problemelor, nu un domeniu de specialitate al
rezultatelor. Pentru ea, o nouă perspectivă a problemei
este uneori mult mai importantă decît o rezolvare par-
ţială a unei chestiuni date". Scriitorul Hermann Hesse
scrie: „Viaţa este absurdă, crudă, stupidă şi totuşi mi-
nunată. Ea nu-şi bate joc de om, dar nici nu-i pasă
mai mult de el decît de-o rimă". Autoarea franceză
existenţialistă şi atee Simone de Beauvoir se rătăceşte
în absurditate: „Ce sens are viaţa, dacă totuşi va fi ra-
dical distrusă? Atunci la ce-a mai existat? La urma
urmei totul este absurd: frumuseţea vieţii, faptele oa-
menilor, totul. Viaţa este absurdă". Şi nici ştiinţe ca
psihologia, biologia, medicina nu ne pot da un răs-
puns, pentru că întrebarea despre sensul vieţii nu apar-
ţine domeniului lor de afirmaţii.
Unii oameni îşi văd sensul vieţii în faptul că
-	vor să facă bine: Mulţi nutresc acest gînd umanist,
ceea ce nu înseamnă în mod specific a fi creştini. A
face bine este într-adevăr şi misiunea unui creştin
(Gal.6:10; 2.Tes.3:13), dar cine face fapte bune încă nu
este prin aceasta creştin.
-	dobîndesc un renume: sportivii năzuiesc după ti-
tluri mondiale şi medalii de aur. Artiştii îşi caută recu-
noaşterea şi aprecierea pe scenele acestei lumi.
-	vor să creeze ceva nepieritor. Astfel, ei socotesc că
-98-

trăiesc mai departe prin copiii lor sau în societate (de
ex. prin donaţii care sînt legate de numele lor). Alţii
doresc să se imortalizeze prin propriile poezii, me-
morii sau jurnale.
Ar trebui să medităm la faptul că orice faimă lu-
mească este doar temporară. După moartea noastră,
nouă înşine nu ne mai rămîne nimic din acestea, căci
acolo unde mergem „nu vom mai avea parte de tot ce
se face sub soare" (Ecl.9:6).
Dacă viaţa noastră este o creaţie a lui Dumnezeu,
atunci poate avea sens numai dacă este trăită cu acest
Dumnezeu şi este condusă de El. O inimă omenească
- chiar de-ar poseda toată fericirea acestei lumi - ră-
mîne fără odihnă, goală şi neîmplinită, dacă nu-şi
află odihna în Dumnezeu. De aceea, să aflăm de la
Dumnezeu ceea ce ne dă sens. Să schiţăm acest lucru
în trei puncte:
1.	Scopul lui Dumnezeu cu viaţa noastră este ca să
ajungem la credinţă. Fără credinţa salvatoare în Dom-
nul Isus Cristos sîntem pierduţi. De aceea a spus Pavel
gardianului închisorii din Filipi: „Crede în Domnul
Isus, şi vei fi mîntuit, tu şi casa ta" (Fap.l6:31). în sen-
sul acesta, „Dumnezeu vrea ca toţi oamenii să fie
mîntuiţi şi să vină la cunoştinţa adevărului" (l.Tim.
2:4). Deoarece această mîntuire este prioritară pentru
fiecare viaţă omenească, Domnul Isus a spus paraliti-
cului mai întîi: „Păcatele îţi sînt iertate!" (Mt.9:2). Din
perspectiva lui Dumnezeu, mîntuirea sufletului are
prioritate faţă de vindecarea trupului.
2.	Dacă sîntem mîntuiţi, sîntem în slujba lui Dum-
nezeu: „Slujiţi Domnului cu bucurie!" (Ps.l00:2). Ca
ucenici ai lui Isus, viaţa noastră trebuie să fie astfel
orientată, încît să facem şi pe alţii ucenici (Mt.28:19).
3.	„Să iubeşti pe aproapele tău ca pe tine însuţi!"
(Mt.22:39). Dumnezeu nu ne obligă ca să mergem cu
această poruncă a dragostei la cei de departe din Afri-
-99-

ca de Sud sau Chile, ci în primul rînd la acei oameni
care ne sînt încredinţaţi nemijlocit: partenerul de căs-
nicie, copiii, părinţii, vecinii sau colegii noştri de
muncă. Că noi ne iubim pe noi înşine, Biblia o presu-
pune ca fapt, dar această dragoste trebuie să fie la fel
de valabilă şi pentru aproapele nostru.
Cele aflate la punctul 2 şi 3 de mai sus, dacă sînt în-
deplinite de noi în credinţă, sînt socotite de Biblie ca
rod al vieţii noastre. Spre deosebire de toate succesele
trecătoare, numai roadă rămîne (Io.l5:16). Dumnezeu
le caută la sfîrşitul vieţii noastre şi ne întreabă ce-am
făcut cu talanţii (viaţă, timp, bani, înzestrări) încre-
dinţaţi (Lc.l9:ll-27). Chiar un pahar de apă rece, pe
care l-am dat în Numele lui Isus, are atunci impor-
tanţă veşnică (Mt.lO:42).
V.3. Cum pot s-o scot la capăt
în viaţa zilnică cu credinţa?
R: Cine a devenit credincios în mod sincer în Isus
Cristos, la acela se vede o schimbare limpede a vieţii.
Trei puncte marchează noua cale a vieţii:
1.	Ruptura cu păcatul: După ce am primit la con-
vertire iertarea tuturor păcatelor noastre, ajungem la
un nou mod de viaţă care o rupe din temelie cu păca-
tul şi care nu-1 mai tolerează. Ca şi creştini născuţi din
nou nu sîntem fără păcat, dar ceea ce se întîmpla îna-
inte în chip regulat, astăzi se produce doar accidental.
Păzirea poruncilor, care nu sînt date ca nişte inter-
dicţii, ci ca ajutoare pentru o viaţă reuşită, va da vieţii
noastre o corectură hotărîtoare. Cu această nouă o-
rientare arătăm lui Dumnezeu că îl iubim (l.Io.5:3) şi
că sîntem pentru semenii noştri „o scrisoare a lui
Cristos" (2.Cor.3:3) care poate fi citită de către oricine.
2.	Viaţa zilnică în credinţă: Cine crede în Cristos şi
ca urmare are un contact permanent cu Biblia, găseşte
-100-

o sumedenie de indicaţii ajutătoare pentru toate do-
meniile acestei vieţi, din care se prezintă în ceea ce
urmează o selecţie. Deoarece în acest pasaj e vorba
aproape exclusiv de aspectele pămînteşti ale credinţei,
vom cita din belşug din cărţile Vechiului Testament,
Proverbele şi Eclesiastul. Găsim indicaţii pentru pro-
pria noastră persoană (a) şi pentru relaţia cu ceilalţi
oameni (b):
a) Pentru propria persoană:
-	trup (Rom.l3:14; l.Cor.3:17; l.Cor.6:19)
-	mîncat şi băut (Prov.23:20)
-	(felul de hrănire înainte de căderea în păcat:
Gen.l:29)
-	felul de hrănire după potop (Gen.9:3-4; l.Cor.8:8;
Col. 2:16; l.Tim.4:3-5)
-	dormit (Ps.4:8; Prov.6:6-ll; Prov.20:13; Ecl.5:12)
-	muncă necesară (Ex.20:9-ll; 23:12; Prov.6:6-ll;
14:23; 18:9; 21:25; Ecl.3:13; 10:18; 2.Tes.3:10)
-	muncă ca principiu de viaţă (Ecl.2:4-ll)
-	răsplată pentru conlucrători (Is.65:23; Ier.22:13;
Lc.lO:7)
-	timp liber (Prov.l2:llb)
-	cîştigare de bani şi averi (Ecl.4:6; l.Tim.6:6-10;
*Evr.l3:5)
-	conţinut al vieţii pur pămînteşti (Ecl.2:l-ll)
-	posesiune (Mt6:19; Prov.lO:22)
-	bogăţie (Prov.ll:28; 13:7; 14:24; Ecl.5:19)
-	zidirea unei case (Ps.l27:l; Ier.22:13)
-	sport (l.Cor.9:24-25; l.Tim.4:8)
-	griji (Ps.55:22; Prov.l2:25; Fil.4:6; 2.Tim.2:4;
l.Pet.5:7)
-	sex în căsătorie (Prov.5:18-19; Ecl.9:9; l.Cor.7:3-6)
-	sex în afara căsătoriei (Prov.5:20-23; 6:24-35;
Ier.5:7-8; Evr.l3:4b)
-	încercare (Iac.l:2,12; l.Pet.l:6-7)
-101-

-	păcat (Gen.4:7; Ps.51:l-4; Plîng.3:39; Io.20:23;
Evr.l2:l; l.Io.l:9; 5:17)
-	alcool (Ps.lO4:15; Prov.23:29-35; 20:1; Ef.5:18;
l.Tim.5:23)
-	mod de vorbire (Ps.H9:172; Prov.l2:14,22; 14:3;
18:20-21; Ef .5:19; Col.4:6; Evr.l3:15; Iac.l:19)
-	conştiinţă acuzatoare (l.Io.3:20)
-	mînie, enervare (Ef .4:26)
-	timp (Lc.l9:13b; l.Cor.7:29; Ef.5:16)
-	gîndire (Fil.2:5)
-	vise (Ecl.5:3)
-	veselie şi bucurie (Ps.ll8:24; Prov.l5:13; 17:22;
Fil.4:4; l.Tes.5:16)
-	să-ţi faci bine ţie însuţi (Mt.22:39)
-	măsură exactă (Prov.llrl; 20:10)
-	filozofie sau religie proprie (Prov.l4:12)
-	tinereţe (Ps.ll9:9; Ecl.ll:9; 12:1)
-	bătrîneţe (Ps.71:9)
-	moarte (Iov 14:5; Ps.88:4; Ecl.8:8)
Comportare în:
-	boală (Ecl.7:14; Iac.5:14-16)
-	nevoie (Ps.46:l; 50:15; 73:21-28; 77:2-3; 107:6-8;
Fil.4:19)
-	depresiuni (Ps.42:6; Ps.ll9:25)
-	teamă de oameni (Ps.56:ll; 118:6,8; Prov.29:25)
-	nefericire (Is.45:7; Plîng.3:31-37; Am.3:6)
-	ocupaţii zilnice (Ecl.9:10; Col.3:17)
-	dăruire (Prov.ll:24-25; Ecl.ll:l; Mal.3:10;
2.Cor.9:6-7)
-	chezăşii (Prov.6:l-3; 11:15; 17:18)
-	luare de zălog (Ex.22:26-27)
-	căutare după îndrumare (Ps.37:5; Ps.86:ll; 119:105)
-	căutarea după un partener (Cînt.3:l; Am.3:3;
2.Cor.6:14)
-	suferinţă din cauza dreptăţii (l.Pet.3:14)
-102-

-	învăţături greşite (Col.2:8; 2.Pet.3:17; l.Io.4:6)
-	intenţii (Ecl.9:10; Fil.4:13; Col.3:23)
b) indicaţii pentru relaţia
(comportarea) cu ceilalţi oameni:
-	partener de căsnicie (Ef.5:22-28; l.Pet.3:l-7;
Evr.l3:4)
-	copii (Dt.6:7; Prov.l3:l; Ef .6:4; Col.3:21;
l.Tim.3:12)
-	părinţi (Ex.20:12; Prov.6:20; 30:17; Ef.6:l-3)
-	prieteni (Mi.7:5)
-	soţie virtuoasă şi evlavioasă (Prov.l2:4a; 31:10-31)
-	soţie certăreaţă şi nedisciplinată (Prov.ll:22;
'l2:4b; 21:19) '
-	duşmani (Prov.25:21-22; Mt.5:22,44; Rom.l2:14)
-	oameni răi (Prov.l:10; 24:1-2; l.Pet.3:9)
-	nebuni, oameni fără minte (Prov.9:8; 23:9)
-	credincioşi (Rom.l2:10; Gal.6:2,10b; Ef.4:32;
Fil.2:4; l.Pet.3:8-9)
-	cei ce stau departe de credinţă (Mt.lO:32-33;
Fap.l:8; Col.4:5; l.Pet.2:12',15)
-	sfătuitori (Prov.l5:22)
-	semeni (Mt.22:39; Gal.6:10a; l.Io.4:7-8)
-	învăţători în credinţă (Evr.l3:7)
-	bolnavi (Mt.25:36; Iac.5:14-16)
-	doctor şi doctorie (Mt.9:12; l.Tim.5:23)
-	străini şi oaspeţi (Mt.25:35; Rom.l2:13; Evr.l3:2)
-	săraci (Prov.3:27; 19:17; Mt.25:34-40)
-	cei rătăciţi (Iac.5:19)
-	învăţători mincinoşi (l.Io.4:l-3; Iuda 23)
-	îndoielnici (Iuda 22-23)
-	văduve (l.Tim.5:3; Iac.l:27)
-	oameni în vîrstă, bătrîni (Lev.l9:32; Prov.23:22;

-	cei veseli sau cei ce jelesc (Rom.l2:15; l.Cor.l2:26)
-	morţi (Ecl.9:5-6)
-103-

c) indicaţii pentru felul nostru de comportare:
-	cu biserica (Fap.2:42; Evr.lO:25)
-	cu creaţia (Gen.l:28)
-	cu statul (Mt.22:21; Rom.l3:l-7; l.Pet.2:13)
" - cu Israel (Zah.2:12).
3. în lume, nu din lume: Domnul Isus a formulat
concis cadrul de acţiune al credinciosului în Cristos:
„Dar, pentru că nu sînteţi din lume, ci Eu v-am ales
din lume, de aceea vă urăşte lumea" (Io.l5:19). Cine
crede în Domnul Isus, trăieşte într-adevăr în această
lume ca toţi ceilalţi, dar viaţa lui, referitoare la cele
descrise la punctul 2, are o dimensiune legată de veş-
nicie, care se răsfrînge în relaţia lui cu Dumnezeu Ta-
tăl şi cu Fiul Său şi în comportarea lui spirituală:
a) Comportarea faţă de Dumnezeu şi faţă de
Isus Cristos:
-	să iubească pe Dumnezeu (Dt.6:5; Mt.22:37)
-	să-L cunoască (Io.l7:3)
-	să creadă în El (Evr.ll:6)
-	să se gîndească la El (Prov.3:5-6; Ecl.l2:l)
-	să-I păzească poruncile (Ecl.l2:13; l.Cor.l7:19;
l.Io.3:24)
-	să-I mulţumească (Ps.lO7:8; Ef.5:20; Col.3:17)
-	să-L laude şi să-L glorifice (Ps.lO3:l-2; 100:4;
Ef .5:19b)
-	să-I cînte (Ps.68:4; 96:1)
-	să-L cheme în ajutor (Ps.50:15)
-	să I se închine (Mt.4:10b)
-	să se apropie de El (Iac.4:8)
-	să iubească pe Domnul Isus (Mt.lO:37; 2.Cor.5:6;
2.Tim.4:8)
-	să-L cheme în ajutor (Fap.2:21; Rom.lO:13)
-	să-L laude şi să-L preamărească (Fil.l:20)
-	să-L primească (Io.l:12)
-104-

-	să-L cunoască mai mult (Ef.4:13)
-	să creadă în El (Mc.l6:16; Io.ll:25-26; Fap.l6:31;
l.Io.3:23)
-	să-I fie ascultător (Io.lO:27; 2.Cor.lO:5)
-	să-L urmeze (Lc.l4:27,33)
-	să-I slujească (Io.l2:26)
-	să aibă părtăşie cu El (Io.l5:2; l.Cor.l:9; 11:23-29;
l.Io.l:3)
-	să rămînă în El (Io.l5:4)
-	să se roage Lui şi în Numele Său (Io.l4:13-14;
Fap.7:59; Ef .5:20).
b) Lucrare şi comportare spirituală:
-	să acorde prima prioritate împărăţiei lui Dumne-
zeu (Mt.6:33; Col.3:2)
-	să aducă roadă (Ps.l26:5-6; Lc.l9:13; Rom.7:4;
Io.l5:4)
-	să producă roadă Duhului (Gal.5:22; Ef .5:9)
-	să strîngă comori în cer (Mt.6:20)
-	să răspîndească Cuvîntul lui Dumnezeu
(2.Tim.4:2; l.Tes.l:8)
-	să facă ce-I place lui Dumnezeu (Ef .5:10;
l.Tes.2:4)
-	să vestească Evanghelia (Mt.28:19-20; Fil.l:27;
l.Tim.6:12)
-	să întreţină părtăşie cu credincioşii (Mt.l8:20;
Fap.2:42)
-	să trăiască în sfinţenie (l.Tes.4:3; 2.Tes.2:13;
Evr.l2:14)
-	să studieze din belşug Biblia (Ios.l:8; Ps.ll9:162;
Col.3:16)
-	să aibă scopuri duhovniceşti (Fil.3:14; l.Pet.2:5).
-105-

V.4. Visez mereu aceleaşi vise, care mă
împovărează. Ce să cred despre aceasta?
R: Se pot deosebi trei feluri de vise:
1.	Vise de la Dumnezeu:
Biblia relatează despre cîteva vise în care Dumne-
zeu a vorbit cu oameni (de ex. Iosif, Mt.l:19-25). Fie că
cel ce visa a recunoscut ceea ce Dumnezeu i-a trans-
mis nemijlocit (ca de ex. Solomon: l.împ.3:5-15; Da-
niel: Dan.7), fie că Dumnezeu a trimis un tălmăcitor
al mesajului Său (de ex. Iosif a explicat în închisoare
visele brutarului şi paharnicului: Gen.40). Visele în
care ne vorbeşte Dumnezeu se recunosc după faptul că
nici nu ne împovărează, nici nu ne înspăimîntă; ele se
dovedesc curînd ca un ajutor deosebit în situaţii de
viaţă. O asemenea vorbire a lui Dumnezeu rămîne to-
tuşi rezervată unor situaţii de excepţie.
2.	Vise fără importanţă:
Cele mai multe vise sînt trecătoare şi neînsemnate,
aşa cum este exprimat în Iov 20:8: „Va zbura ca un vis
(mărirea celor răi), şi nu-1 vor mai găsi; va pieri ca o
vedenie de noapte". Practica uzuală a tălmăcirii sim-
bolice a viselor trebuie respinsă: „Ghicitorii spun min-
ciuni, visele mint" (Zah.Î0:2). Şi în cartea apocrifă
Sirach 34:1-8 găsim o explicaţie ajutătoare:
„Oameni neînţelepţi se înşală cu nădejdi nebuneşti,
şi nebunii se bizuie pe vise. Cine ţine la vise, acela
apucă umbra şi vrea să prindă vîntul în mîini. Visele
nu sînt nimic altceva decît imagini fără esenţă... Pro-
pria prezicere şi tălmăcire şi vise nu sînt nimic, şi to-
tuşi împovărează gîndurile cuiva; dacă visul nu vine
prin inspiraţia Celui Preaînalt, atunci să nu crezi ni-
mic despre el. Căci visele înşală pe mulţi oameni, şi se
rătăcesc cei ce zidesc pe ele".
3.	Vise ca nişte trăiri neprelucrate:
Din subconştient, care se sustrage voinţei conştiente
-106-

şi raţiunii, pot răsări imagini de vis, ale căror cauze
pot fi limpede puse în legătură cu trăiri ale vieţii: te-
meri nerezolvate, vină nemărturisită, întîmplări vechi
care n-au fost depăşite, prelucrate (de ex. impresii din
război, temeri din examen, crize familiale). De acest
fel sînt probabil visele celui care a pus întrebarea. Este
posibilă o eliberare de acestea prin psihoterapie. Deoa-
rece în cele mai multe din cazuri este vorba de o pro-
' blemă de vină, experienţa iertării este calea de rezol-
vare indicată.
V.5. Ce este păcatul?
R: înainte ca Biblia să numească cuvîntul „păcat",
ne aduce înaintea ochilor în chip plastic istoria lui na-
turală (Gen.3:l-13). Ea nu aduce mai întîi teoria şi apoi
practica, ci invers, mai întîi practica, şi apoi deduce
din ea principiul. Păcatul şi-a avut începutul în această
lume prin întrebarea ispititoare: „Oare a spus Dumne-
zeu?" (Gen.3:l). De aceea, păcatul este o acţiune în-
dreptată împotriva voii lui Dumnezeu. O oglindă ex-
celentă pentru recunoaşterea propriei păcătoşenii sînt
cele zece porunci (Ex.20:l-17) şi Predica de pe munte
a lui Isus (Mt.5-7). Dacă cineva trăieşte fără Cuvîntul
lui Dumnezeu, ca urmare nu cunoaşte voia Lui şi ast-
fel trăieşte automat şi permanent în păcat. Primul cu-
vînt care apare în Biblie pentru păcat (evr. chattah) în
Geneza 4:7 înseamnă greşirea ţintei, aşa cum se tra-
duce şi grecescul „hamartia". Alte înţelesuri ale cuvîn-
tului „păcat" sînt cotire, falsificare (evr. awon), răuta-
te (evr. raa), violenţă (evr. chamas), gîndire rea (evr.
reşa). Simpla lipsă a dreptăţii este deja păcat: „Vai de
cel care-şi zideşte casa cu nedreptate" (Ier.22:13). în
Noul Testament, definiţia corespunzătoare pentru pă-
cat sună: „Tot ce nu este din încredinţare, este păcat"
(Rom.l4:23). H. Bezzel a numit reducerea omului la
-107-

sine însuşi păcat. în loan 16:9, Isus identifică păcatul
general al omului ca fiind lipsa de legătură cu El:
„...Pentru că ei nu cred în Mine". Păcatul este marele
deranjament în relaţia dintre Dumnezeu şi om. Cine
nu experimentează corectarea cursului prin întoarcere
şi iertare (l.Io.l:9), acela trăieşte urmarea greşirii ţin-
tei ca o lege de neschimbat: „Plata păcatului este
moartea (veşnică)" (Rom.6:23). La mulţi oameni să-
nătatea stă pe primul loc de pe listă, dar ei nu iau în
seamă cea mai gravă boală: păcatul - boala care duce
la moarte.
V.6. Este permis să trăiască împreună potrivit Bi-
bliei perechile necăsătorite? De cînd este o pereche
căsătorită: După decizia perechii de a rămîne îm-
preună? După primul contact intim? După cununia
civilă sau religioasă?
R: Pentru clarificarea acestor chestiuni care devin
tot mai arzătoare, trebuie avute în vedere la început
cinci puncte de linii directoare biblice. Vom aplica aici
un principiu biblic de interpretare, prin care rezolvarea
problemei nu se fixează asupra unui singur verset, ci
care rezultă doar din contextul mai multor declaraţii
fundamentale (vezi principiile de interpretare A5 şi A6
în anexă, partea a 2-a):
1. Căsătorie şi sexualitate: Dumnezeu a instituit
căsătoria în ordinea creaţiei Sale. Ea este voia Sa şi bu-
na Sa idee: „Nu este bine ca omul să fie singur; am
să-i fac un ajutor potrivit pentru el" (Gen.2:18). Ea este
proiectată ca o comuniune care să ţină toată viaţa
(Mt.l9:6), care, conform formulei de cununie, este va-
labilă, „pînă ce vă desparte moartea". La fixarea aces-
tei relaţii instituite de Dumnezeu între bărbat şi feme-
ie, Creatorul spusese: „De aceea va lăsa omul pe tatăl
-108-

său şi pe mama sa, şi se va lipi de soţia sa, şi vor fi o
carne" (Gen.2:24). Această „a fi o carne" se referă mai
întîi la relaţia fizică, sexuală. Această formulă scurtă
cuprinde totuşi pe omul întreg, şi anume şi suflet şi
duh. Doi oameni care au mers pînă acum pe căi dife-
rite ale vieţii se află în cea mai intimă relaţie care
există. Ei devin una în sentimentul şi gîndirea lor, ca
şi în legătura spirituală şi fizică. Sexualitatea este un
dar al lui Dumnezeu, şi raporturile sexuale din cadrul
căsniciei, potrivit Bibliei, nu slujesc numai procreării
copiilor:
„Să nu vă lipsiţi unul pe altul, decît doar prin în-
voială, pentru o vreme, ca să vă dedicaţi rugăciu-
nii" (l.Cor.7:5).
„Izvorul tău să fie binecuvîntat, şi bucură-te de so-
ţia tinereţii tale. Cerboaică iubită, căprioară plăcută:
sînii ei să te îmbete totdeauna, şi fii beat tot timpul de
dragostea ei!" (Prov.5:18-19)
„Gustă viaţa cu soţia, pe care o iubeşti" (Ecl.9:9).
Biblia ne arată adevărata relaţie cu sexualitatea.
Aceasta se delimitează atît de pudoare (Cînt.4), cît şi
de voluptate (Ier.5:8); dragostea şi atenţia sînt condiţiile
marginale hotărîtoare (Col.3:19; l.Pet.3:7).
2. Căsătoria şi Biserica ca instituţii ah lui Dum-
nezeu: în această lume există multe forme de relaţii
omeneşti, dintre care căsătoria şi familia, Biserica şi
statul (Rom.l3:l-7) sînt după voia lui Dumnezeu. Bise-
rica lui Isus Cristos şi căsătoria sînt însă două insti-
tuţii deosebite ale lui Dumnezeu, şi astfel, împotriva
unor păreri, nu sînt deloc născociri omeneşti: Ambele
comuniuni sînt de aceea expuse atacurilor într-o lume
atee (l.Tim.4:3; Ap.2:9). De la creaţie încoace, nu exis-
tă cultură omenească fără căsătorie. Ea nu s-a demo-
dat niciodată şi, în ciuda curentelor de epocă potriv-
nice căsătoriei şi comportării greşite a oamenilor,
-109-

supravieţuieşte tuturor epocilor, deoarece Dumnezeu
însuşi a instituit-o în grija Lui pentru om. Tot aşa, nici
Biserica, după promisiunea lui Isus însuşi, nu va putea
fi învinsă de porţile Locuinţei morţilor (Mt.l6:18).
3.	Căsătoria ca simbol: Biblia defineşte adesea cre-
dinţa şi relaţia între Dumnezeu şi om ca cea mai in-
timă legătură de încredere imaginabilă între bărbat şi
femeie, căsătoria: „Cum se uneşte un tînăr cu o fe-
cioară... şi cum se bucură mirele de mireasa lui, aşa Se
va bucura Dumnezeul tău de tine" (Is.62:5). De aceea
şi este aleasă căsătoria ca simbol (gr. mysterion = tai-
nă) pentru legătura lui Cristos cu Biserica Lui. „... Du-
pă cum a iubit şi Cristos Biserica şi S-a dat pe Sine
pentru ea... aşa sînt datori şi soţii să-şi iubească soţiile"
(Ef.5:25-28). Cuvîntul lui Dumnezeu ne spune despre
această analogie: „Taina aceasta este mare" (Ef.5:32).
Se poate deduce deja din baza analogiei căsătoriei cu
relaţia veşnică cu Cristos faptul că şi căsătoria este o
legătură pentru toată viaţa. Fiecare divorţ produce o
caricatură a ideii lui Dumnezeu despre căsătorie şi dis-
truge caracterul de analogie al ei. Se înţelege astfel po-
ziţia fără compromis a lui Isus în chestiunea divorţu-
lui (Mt.l9:6-9).
4.	Curvia ca simbol: Dacă o căsnicie dusă în dra-
goste şi credincioşie este o imagine pentru relaţia lui
Dumnezeu cu poporul Său, Biblia socoteşte prin ur-
mare abaterea de la Dumnezeu şi închinarea la unii
zei şi idoli străini ca adulter sau curvie (desfrînare,
prostituţie):
„Ai văzut ce-a făcut necredincioasa Israel? S-a dus
pe orice munte înalt şi sub orice copac verde şi a cur-
vit acolo. Şi astfel, prin necurăţia ei strigătoare, Israel
a pîngărit ţara, a comis adulter cu piatra şi lemnul"
(Ier.3:6,9). '
-110-

„Am văzut adulterele şi pornirile tale spre desfrîu,
curviile nelegiuite pe dealuri şi ogoare" (Is.l3:27).
5. Ce este curvia? Cuvîntul grecesc este „porneia",
de la care a derivat cuvîntul „pornografie". Cuvîntul
„curvar" (gr. pornos) este folosit în NT pe de o parte
pentru adulteri şi homosexuali (de ex. l.Cor.6:9), dar
pe de alta şi ca noţiune principală care cuprinde ca
subordonate orice satisfacere a instinctului sexual în
afara relaţiei de căsătorie aşezate de Dumnezeu (de ex.
l.Cor.6:18; l.Tes.4:3).
Aici aparţin:
-	relaţia sexuală dinaintea căsătoriei (Dt.22:28)
-	relaţia intimă cu o altă femeie decît soţia
(Lev.l8:20; Ier.5:8-9; Mt.5:32)
-	homosexualitatea (Gen.l9:5; Rom.l:26-27; l.Tim.
1:10)
-	incestul (l.Cor.5:l)
-	contactul sexual cu animale (Lev.l8:23).
Cei care curvesc se află sub o grea sentinţă de con-
damnare a lui Dumnezeu:
„Nici curvarii, nici idolatrii, nici adulterii, nici ma-
lahii, nici sodomiţii... nu vor moşteni împărăţia lui
Dumnezeu" (l.Cor.6:9-10).
„Dumnezeu va judeca pe curvari şi pe adulteri"
(Evr. 13:4).
„Afară (în pierzare) sînt... curvarii şi ucigaşii şi ido-
latrii şi oricine iubeşte şi practică minciuna" (Ap.22:
15).
Consecinţe: Potrivit acestor principii biblice, răs-
punsurile căutate sînt clare. Viaţa împreună a unor
perechi necăsătorite, la fel ca şi relaţia sexuală dinain-
tea sau dinafară căsătoriei, potrivit Bibliei, este socotită
ca şi curvie şi se exclude din împărăţia lui Dumnezeu,
dacă respectivii nu părăsesc această viaţă păcătoasă şi
nu se întorc la Dumnezeu (cf. Anexă, Partea I, pct.10).
-111 -

Dar de cînd este o pereche căsătorită? Odată cu
crescînda îndepărtare a poporului nostru de poruncile
lui Dumnezeu, observăm tot mai mult că perechi
necăsătorite se mută împreună şi trăiesc într-o rela-
ţie „asemănătoare căsătoriei", dar care nu obligă la
nici o responsabilitate şi nu este definitivă. Ei încă nu
sînt căsătoriţi, chiar dacă unii nu văd nici o deosebire
între relaţia lor şi o căsătorie. Cum judecă Dumnezeu
asemenea relaţii, s-a spus deja la punctul 5.
Din mărturia Bibliei deducem că o căsătorie nu în-
cepe:
-	cînd o pereche intenţionează să meargă împreună
pe drumul vieţii: Iacov o vroia pe Rahela ca soţie.
Cînd au trecut cei şapte ani stabiliţi pînă la căsătorie,
Iacov a zis socrului său Laban: „Dă-mi soţia, căci am
împlinit vremea ca să pot intra la ea" (Gen.29:21).
Prin aceasta se făcea aluzie la relaţia sexuală. Din con-
text reies două lucruri: înainte de căsătorie Iacov nu
avusese raporturi sexuale cu Rahela, şi căsătoria era
valabilă odată cu ospăţul public.
-	cînd o pereche a avut contact intim: Dacă în Israel
un bărbat se culca cu o fată, trebuia să se şi căsăto-
rească cu ea şi - cum se obişnuia pe atunci - să plă-
tească preţul miresei (Dt.22:28-29). Relaţiile intime
nu erau permise pînă la căsătoria încheiată oficial.
Definiţie pentru începerea căsătoriei: O căsătorie
este socotită a fi încheiată - şi înaintea lui Dumnezeu
- de abia cînd bărbatul şi femeia s-au supus ritualului
oficial de căsătorie obişnuit acelei societăţi.
Această definiţie se deduce din toate exemplele bi-
blice unde sînt nunţi. Aici găsim următorul principiu
de interpretare biblică: Dintr-o mulţime de evenimente
singulare se extrage numitorul comun ca o învăţătură
biblică. De asemenea, această definiţie este aplicabilă
-112-

atît în orice trib izolat cu propriul lui ritual recunoscut
în lăuntrul acestei comunităţi, cît şi în aria noastră
culturală cu organizarea oficiului de stare civilă. în
toate cazurile, este important ca oamenii din jur să
ştie într-un mod clar şi oficial că aici doi oameni îşi
aparţin unul altuia prin legătura căsătoriei. Astfel, ei
nu mai sînt liberi pentru a fi aleşi ca parteneri. Dacă
un bărbat se uită la o femeie căsătorită (sau un bărbat
căsătorit la o altă femeie şi invers) ca s-o (să-1) pof-
tească, potrivit Predicii de pe munte a lui Isus a şi co-
mis adulter cu ea (Mt.5:28). Isus a spus femeii de la
fîntîna lui Iacov că bărbatul pe care-1 avea nu-i era soţ
(Io.4:18). Dacă ar fi fost căsătorită cu el printr-o în-
cheiere publică a căsătoriei, n-ar fi vorbit Isus în acest
mod cu ea. Biblia nu fixează nicăieri forma exterioară
de încheiere a căsătoriei, totuşi există o zi definită a
nunţii, de la care bărbatul şi femeia îşi aparţin oficial
unul altuia. Pe vremea lui Avraam se sărbătorea os-
păţul altfel (Gen.24:67) decît la Samson (ospăţ de nun-
tă de şapte zile: Jud.l4:10-30) sau ca pe vremea lui Isus
(nunta din Cana: Io.2:l-ll). în Germania numai cu-
nunia la oficiul stării civile este forma public-legală re-
cunoscută ca începutul căsătoriei, care pe baza defi-
niţiei dedusă biblic de mai sus este valabilă şi înaintea
lui Dumnezeu ca şi căsătorie.
V.7. Credinţa nu înseamnă „a şti"; cum se face
că prezentaţi credinţa ca ceva sigur?
R: Cu chestiunea credinţei s-au ocupat numeroşi
gînditori. Găsim la ei poziţii foarte diferite, dar care
nu sînt rezultatul unei gîndiri neutre, ci ne redau
punctul lor de vedere personal.
Puncte de vedere critice: Ateul Theo Löbsack sus-
ţine concepţia: „Credinţa apără convingeri preconce-
pute şi respinge cunoştinţele ştiinţifice dacă ele contra-
-113-

zic aceste convingeri. Prin aceasta, credinţa este în cele
din urmă duşmanul de moarte al ştiinţei". La fel de
critic s-a exprimat şi Kant: „Trebuia să renunţ la şti-
inţă, ca să dau loc credinţei". Cu această concepţie
riebiblică, el a devenit deschizător de drumuri pentru
diverse şcoli de filozofie, care sînt diametral opuse
credinţei. Principiul aflat pe un perete din liceul din
Norf lingă Neuss: „Nu te încrede în nimeni care-şi are
Dumnezeul în cer" este ultima consecinţă a raţiunii
critice.
Puncte de vedere pozitive: De la unul din cei mai
mari fizicieni din toate timpurile, Isaac Newton, pro-
vine maxima: „Cine nu cugetă decît pe jumătate, ace-
la nu crede în nici un Dumnezeu; dar cine cugetă co-
rect, acela trebuie să creadă în Dumnezeu". Cu acee-
aşi siguranţă depune mărturie renumitul matemati-
cian Blaise Pascal: „După cum toate lucrurile vorbesc
despre Dumnezeu acelora care îl cunosc şi îl dezvăluie
acelora care îl iubesc, tot aşa însă ele îl şi ascund de
toţi aceia care nu-L caută şi nu-L cunosc".
Cele două poziţii opuse demonstrează clar că cre-
dinţa nu este o funcţie a neştiinţei, ci depinde numai
de punctul de vedere, de atitudinea personală a fiecă-
ruia. Aceasta nu se schimbă prin meditaţii filozofice,
ci numai prin întoarcerea noastră la Isus Cristos, care
este socotită de Biblie drept convertire. Pentru omul
neconvertit, chestiunile de credinţă sînt o nebunie
(l.Cor.l:18), şi el nu le poate înţelege (l.Cor.2:14). To-
tuşi, omul convins de Cristos este călăuzit în tot ade-
vărul (Io.l6:13), credinţa lui are o temelie tare (l.Cor.
3:11), iar credinţa lui este ceva extrem de sigur:
„Dar credinţa este o încredere neclintită despre cele
nădăjduite, o dovadă despre lucrurile care nu sînt vă-
zute" (Evr. 11:1).
-114-

V.8. Este necesar un semn exterior
pentru naşterea din nou?
R: Convertirea şi naşterea din nou sînt cele două cu-
vinte care descriu procesul mîntuirii noastre. Conver-
tirea este ceea ce face omul, şi naşterea din nou este
ceea ce face Dumnezeu. Astfel, convertirea este latura
omenească, iar naşterea din nou cea divină a unuia şi
aceluiaşi proces. într-o convorbire de noapte, Isus îi
spune lui Nicodim: „Dacă cineva nu se naşte din nou,
nu poate vedea împărăţia lui Dumnezeu" (Io.3:3). Naş-
terea din nou.este deci necesară pentru ajungerea în
cer. A fi născut din nou, ca şi naşterea naturală, este
un proces pasiv*. La naşterea naturală intrăm în a-
ceastă viaţă pămînteaseă şi devenim cetăţeni ai acestei
lumi. Tot aşa, dreptul de cetăţenie pentru cer îl vom
primi la fel numai printr-un proces de naştere. întrucît
noi toţi ne-am născut odată, Biblia denumeşte această
a doua naştere cu drept la viaţa cerească (veşnică) naş-
tere din nou.
Prin pocăinţă, ne întoarcem de la vechea viaţă pă-
cătoasă, şi în convertire ne întoarcem către Cristos.
Cine îndeplineşte cu toată fiinţa lui această întoarcere
spre Dumnezeu, acela devine un repatriat, unul care se
întoarce acasă în cer. Dumnezeu răspunde prin aceea
că ne dă o viaţă nouă şi veşnică; aceasta este naşterea
noastră din nou. Acest proces nu este legat de vreun
semn exterior, totuşi felul nou de viaţă se face curînd
vădit prin roadă vizibilă a Duhului - dragoste, bucurie,
pace, îndelungă-răbdare, bunătate, facere de bine, cre-
dincioşie, blîndeţe, înfrînare (Gal.5:22-23).
* Fapt reflectat de forma greacă a verbului: cineva nu „se naşte",
ci „este născut" - nota trad.
-115-

V.9. Ne vorbiţi aici in aşa fel de parcă Dumnezeu
însuşi v-ar fi trimis încoace. Cum de vă permi-
teţi? (în timpul unei conferinţe pentru tineret)
• R: Mă bucur că aţi pus această întrebare într-un
mod atît de provocator, căci e bine dacă dăm socoteală
şi aici despre acest lucru. Veţi aştepta degeaba toată
viaţa ca să vi se vestească Evanghelia printr-un înger
din cer. Dumnezeu însuşi a lucrat mîntuirea în Isus
Cristos, dar vestirea ei a încredinţat-o oamenilor. Este
voia lui Dumnezeu ca ucenicii lui Isus să se îngri-
jească de misiunea de a face pe alţi oameni ucenici şi
de a-i învăţa biblic (Mt.28:19-20). De aceea, avem voie
să vestim în Numele Domnului, care a făcut cerul şi
pămîntul, căci sîntem „împreună-lucrători cu Dum-
nezeu" (l.Cor.3:9).
La această conlucrare sînt chemaţi toţi cei credin-
cioşi în Isus Cristos, şi într-o zi vom fi apreciaţi po-
trivit cu ceea ce am lucrat cu această Evanghelie în-
credinţată nouă (Lc.l9:ll-27). Cel mai înalt reprezen-
tant al unui guvern acreditat într-o ţară străină este
ambasadorul. El este împuternicit, acreditat şi trimis
să se prezinte cu puteri depline în numele guvernului
său. Fiul lui Dumnezeu nu ne-a aşezat într-o poziţie
mai puţin înaltă decît cea a unui ambasador la vestirea
Evangheliei, căci în Noul Testament se spune clar şi
categoric: „Deci noi sîntem ambasadori pentru Cris-
tos, ca şi cum Dumnezeu ar îndemna prin noi; vă ru-
găm, pentru Cristos: împăcaţi-vă cu Dumnezeu!"
(2.Cor.5:20). Isus spune în Luca 10:16: „Cine vă ascul-
tă pe voi, pe Mine Mă ascultă". Legitimarea noastră
nu ne este conferită de către noi înşine, ci este una au-
torizată de Dumnezeu.
-116-

V.10. Ce credeţi despre tehnologia genetică?
R: De zidirea turnului din Babei se leagă - cum ştie
toată lumea - judecata încurcării limbilor. Mai puţin
cunoscut este faptul că Dumnezeu 1-a lăsat pe om să
facă ce vrea: „Acum nimic nu i-ar împiedica să facă
tot ce şi-au pus în gînd" (Gen.ll:6). Dumnezeu îngă-
duie omului ca să facă fapte pe care n-ar trebui să le
' facă. Ar fi bine pentru om dacă n-ar poseda capacita-
tea de a construi camere de gazare, ca în ele să dis-
trugă mulţimi de oameni, de a crea bombe atomice ca
să şteargă oraşe de pe suprafaţa pămîntului, sau de a
născoci sisteme de idei care să înrobească pe om.
Aceasta este evident în domeniul realizărilor omeneşti:
să zboare în lună, să transplanteze organe şi să mani-
puleze genele. Omul care nu e legat de Dumnezeu se
socoteşte autonom şi nu cunoaşte îngrădiri în acţiunile
lui. Modul lui de a proceda îl va condamna. Omul care
crede în Dumnezeu va căuta standardele biblice, şi nu
va face tot ceea ce ar putea fi făcut. Prin porunca: „în-
mulţiţi-vă!" (Gen.l:28), Dumnezeu ne-a făcut parte-
neri la procesul de creaţie. în coordonarea sexuală din-
tre bărbat şi femeie, Dumnezeu a dat toate premizele
pentru acest proces de creaţie, totuşi Dumnezeu rămî-
ne şi aici Modelatorul: „Cînd nu eram decît un plod
fără chip, ochii Tăi Mă vedeau" (Ps.l39:16). în mani-
pularea genetică intervenim modificator în procesul
fixat de Dumnezeu. Genele transmise într-un ovul fe-
cundat pot fi date mai departe în următoarele genera-
ţii. Această intervenţie este ireversibilă şi ascunde în
sine pericole incalculabile. Ch. Flaming vede într-o
viziune utopică scopul final al geneticii în crearea unui
supraom: „Cele mai bune spirite ale omenirii... vor
elabora metode genetice care vor crea noi însuşiri, or-
gane şi biosisteme, care vor sluji intereselor, fericirii şi
gloriei acelei fiinţe asemănătoare cu Dumnezeu, a
-117-

cărei presimţire incompletă sîntem noi, creaturile ne-
norocite de astăzi" („Manipularea genetică a omului".
Din „Politică şi istorie contemporană", B3/1985, pag.
3-17). La un asemenea obiectiv, omul devine un Pro-
meteu care dispreţuieşte pe Dumnezeu:
„Aici şed şi creez oameni
După chipul meu,
Un neam care să-mi semene,
Să sufere, să plîngă,
Să se desfete şi să se bucure,
Şi să nu Te ia în seamă,
Precum o fac şi eu!" (J.W. Goethe)
V.U. Ce a făcut Isus cu muştele şi cu ţînţarii?
Le-a omorit?
R: De la Albert Schweitzer provine cunoscutul cu-
vînt despre „respectul faţă de viaţă" care, dacă ar fi
aplicat consecvent la oameni, ar împiedica ca să existe
anual pe glob 80 de milioane de avorturi. Totuşi,
Schweitzer a întins raza de acţiune şi a încercat să nu
calce niciodată o insectă în pădurea ecuatorială. în
hinduism de asemenea, principial nu are voie să fie
omorît nici un animal, pentru că se crede că după
moartea lui pămîntească, un om ar putea să trăiască
mai departe în el. Ca urmare, în India există de opt
ori mai mulţi şobolani ca oameni. Nevoia de hrană a
acestor şobolani devine o problemă de nerezolvat; pa-
gubele făcute sînt incalculabile. Porunca biblică: „Să
nu ucizi" (Ex.20:13) se referă exclusiv la oameni. Ea
nu este valabilă faţă de animale, ,deoarece ele sînt în
mod expres permise omului ca hrană (Gen.9:3). Nici
înăsprirea interzicerii de ucidere rostită de Isus în
Predica de pe munte (Mt.5:21-26) nu este extinsă în
nici un fel asupra lumii animale.
-118-

întrebarea pusă mai sus îl apropie pe Isus de un
mod de comportare hindus sau de un model de com-
portament al lui Albert Schweitzer şi Francisc de
Assisi, care îşi impunea pedepse dacă călca cumva
vreo insectă. Adevăratele relaţii cu lumea animalelor
ne sînt arătate de Dumnezeu în Biblie. în creaţia origi-
nară, totul a stat sub sentinţa: „Şi iată că erau foarte
bune" (Gen.l:31). Astfel, nu existau boli, moarte, in-
secte vătămătoare şi animale periculoase. Odată cu
căderea în păcat, s-a ajuns la o cădere profundă şi în
lumea animalelor care, de la animal la animal, este
marcată cu deosebiri clar gradate. Aşa există categoria
de animale curate şi necurate (Gen.7:2). Apoi se va fa-
ce deosebire între animale sălbatice (Lev.26:6) şi folo-
sitoare, a căror ocrotire este consolidată chiar şi în cele
zece porunci ale lui Dumnezeu (Ex.20:10,17). în Deu-
teronom 25:4 este recunoscut boului care treieră drep-
tul de a se hrăni din grîne. Odată cu căderea în păcat,
alte animale şi-au pierdut rolul originar pozitiv cu pri-
vire la om şi au devenit dăunătoare. Biblia numeşte în
special lăcustele, gîndacii, omizile, broaştele şi insec-
tele parazite care, prin apariţia lor în mulţimi, devin o
judecată a lui Dumnezeu (Ex.lO:12; Ps.78:45-46; 105:
30-34; Ioel 2:25; Am.4:9). La fel, şerpii şi scorpionii
întruchipează forţele duşmane omului, de care Dum-
nezeu îl poate ocroti (Num.21:8-9; Lc.lO:19), sau care
în situaţii de judecată pot primi stăpînire asupra omu-
lui (Num.21:6; I.împ.l2:ll).
Cele mai multe boli sînt provocate de microorganis-
me (viruşi, bacterii, paraziţi). Cînd Isus a vindecat ori-
ce boală (Mt.4:23), atunci a omorît şi aceste vietăţi ca-
re ameninţă şi vatămă omul. Noi zugrăvim un fals ta-
blou al lui Isus cînd îi atribuim o apreciere nerealistă a
acestei creaţii căzute. El porunceşte în autoritatea Sa
forţelor distrugătoare ca: vîntul şi valurile (Mt.8:27),
boala şi moartea (Mt.8:3; Io.ll:43-44), demonii şi du-
-119 -

hurile rele (Lc.ll:14). Isus a venit la noi ca Fiul lui
Dumnezeu şi totodată ca Om. „... Devenind în asemă-
narea oamenilor. Şi la înfăţişare fiind găsit ca un
Om..." (Fil.2:7), adică El a fost expus oricărei situaţii
ca orice alt om, şi ca urmare şi chinului provocat de
ţînţari, muşte şi tăuni. Biblia nu relatează nicăieri ex-
plicit cum S-a purtat El cu acestea. Totuşi, putem pre-
supune din cele de mai sus că El le-a alungat, şi le-a şi
omorît.
-120-

7. întrebări referitoare la moarte
si veşnicie (MV)
MV.l. Există viaţă după moarte?
R: Uriaşele piramide egiptene demonstrează cunoş-
tinţele din vremea aceea despre tehnica construcţiilor
şi arhitecturii, dar mai mult încă, ele sînt nişte măr-
turii puternice despre o omenire care credea în viaţa
de după moarte. Nu există nici o cultură şi nici un trib
pe acest pămînt fără această credinţă. De la aceasta nu
sînt exceptaţi nici măcar ateii. Cînd după moartea re-
voluţionarului nord-vietnamez Ho Chi Minh (1890-
1969) i s-a citit testamentul în faţa înalţilor demnitari
comunişti, acolo scria: „Acum mă duc ca să-i întîl-
nesc pe tovarăşii Marx, Lenin şi Engels". Care este
cauza? Ei bine, Dumnezeu a pus fiecărui om în inimă
„gîndul veşniciei" (Ecl.3:ll). Moartea este pentru noi
un zid peste care nu putem privi; dar Unul 1-a stră-
puns. El a fost dincolo şi a venit înapoi din lumea de
dincolo: Este Domnul Isus Cristos! El a murit pe cruce
şi a înviat a treia zi dintre cei morţi. De la acest în-
vingător asupra morţii avem siguranţa că existenţa
noastră nu încetează odată cu moartea. El ne-a adeve-
rit realităţile despre cer şi iad. Noi sîntem creaturi ale
veşniciei şi sîntem chemaţi prin credinţă în El la viaţă
veşnică: „Eu sînt învierea şi viaţa. Cine crede în Mine,
chiar dacă ar muri, va trăi" (Io.ll:25).
MV.2. Ce este viaţa veşnică?
Cum trebuie să ne-o imaginăm?
R: în vorbirea Noului Testament există două cuvinte
complet diferite pentru cuvîntul „viaţă": ,bios' şi ,zoe\
-121-

„Bios" înseamnă viaţa biologică a omului, dar şi a ori-
cărei alte creaturi. Această viaţă se scurge repede ca
un curent, ca un somn, ca o floare care se veştejeşte
curînd (Ps.90:5; 103:15). în Iov 14:1-2 citim: „Omul
născut din femeie are viaţa scurtă, dar plină de neca-
zuri. Se naşte şi e tăiat ca o floare; fuge şi piere ca o
umbră". în alt loc, viaţa care zboară este asemănată
cu un abur: „Ce este viaţa voastră? Căci voi sînteţi un
abur, care se arată puţin şi apoi piere" (Iac.4:14).
De la Otto von Bismarck provine următoarea vor-
bă: „Viaţa este ca o extracţie dentară făcută cu iscu-
sinţă. Cînd crezi că urmează extracţia propriu-zisă,
constaţi că dintele e scos deja". Poetul Chr.F. Hebbel
zicea: „Viaţa este o migdală amară învelită de şapte ori
în hîrtie aurită", iar eseistul Adolf Reitz a definit via-
ţa drept „groapă comună a speranţelor şi dezamăgiri-
lor". Dimpotrivă, Biblia ne dă o cu totul altă perspec-
tivă: acolo unde oamenii îşi descoperă viaţa ca un dar
bun al lui Dumnezeu şi o modelează urmîndu-L pe
Isus, ea primeşte o nouă dimensiune, care este descrisă
prin grecescul „zoe". „Zoe" este viaţa din Dumnezeu,
acea viaţă esenţială, indisolubilă, veşnică. Isus Cristos
a venit în această lume ca să ne aducă viaţă veşnică.
Nu numai că ea este legată de Persoana Lui, dar în El
întîlnim direct viaţa veşnică. Isus spune în loan 14:6:
„Eu sînt... viaţa (veşnică!)" (gr. zoe).
Această identitate dintre Isus şi viaţa veşnică este
adeverită şi de apostolul loan: „Şi viaţa (veşnică - gr.
zoe) a fost arătată, şi noi am văzut şi aducem mărtu-
rie, şi vă vestim viaţa veşnică, care era la Tatăl şi ne-a
fost arătată" (l.Io.l:2). Cine crede în Isus, cine îl are ca
Domn, acela are cu aceasta şi viaţa veşnică (l.Io.5:12).
Cu promisiunea vieţii veşnice (l.Io.2:25), viaţa noastră
temporară stă pe o temelie veşnică. Numai de aceea se
înţelege că ucenicii lui Isus suferă din pricina credinţei
persecuţie, închisoare şi tortură, şi merg chiar la
-122 -

moarte, dar nu-şi tăgăduiesc Domnul lor. Viaţa veşni-
că se va arăta în întreaga ei plinătate de abia după în-
viere: „Mulţi... se vor scula: unii pentru viaţa veşnică,
şi alţii pentru ocară şi ruşine veşnică" (Dan.l2:2). în
viaţa aceasta nu avem numai promisiunea vieţii veşni-
ce, ci avem încă de acum parte de plinătatea de viaţă,
existenţa şi gloria lui Dumnezeu şi a lui Cristos. Cînd
credinţa ajunge la vedere, îl vom vedea pe Isus şi pe
Tatăl faţă în faţă.
MV.3. Cînd începe viaţa veşnică?
R: După mărturia Bibliei, există numai două feluri
de existenţă veşnică: viaţă veşnică sau pierzare veşni-
că. De aceea, aşa cum a zis Heinrich Kemner, este
cea mai mare pagubă să trăieşti şi să mori fără Isus.
în loan 3:15 se subliniază că „oricine crede în El are
viaţă veşnică". însuşirea vieţii veşnice nu se petrece de
abia după moarte, ci este valabilă din clipa conver-
tirii: „Cine crede în Fiul are viaţă veşnică" (Io.3:36).
Această credinţă poartă pecetea învierii lui Isus dintre
cei morţi şi ca urmare stă pe o temelie absolută şi
neschimbătoare. Dumnezeu pune mare preţ ca în noi
să existe o siguranţă puternică: „V-am scris acestea ca
să ştiţi că aveţi viaţă veşnică, voi care credeţi în Nu-
mele Fiului lui Dumnezeu" (l.Io.5:13).
MV.4. Cum pot să-mi închipui cerul?
R: Toată puterea de imaginaţie a omului nu este
de-ajuns ca să-şi poată închipui gloria cerului. Lui Pa-
vel i s-a acordat favoarea de a arunca o privire pînă în
al treilea cer (2.Cor.l2:2). El scrie în alt context despre
înţelepciunea ascunsă a lui Dumnezeu, pe care ne-o
face cunoscut Duhul lui Dumnezeu încă de pe pă-
mînt, şi observă: „Ceea ce ochiul nu a văzut, şi ure-
-123-

chea nu a auzit, şi la inima omului nu s-a suit, este
ceea ce a pregătit Dumnezeu celor ce-L iubesc"
(l.Cor.2:9). Cu cit mai mult este valabilă această de-
scriere pentru gloria văzută a lui Dumnezeu şi pentru
cer! Biblia nu ne dă o imagine completă a cerului, to-
tuşi o schiţează în faţete multiple, dintre care vrem să
privim pe cîteva aici. Credinţa poate s-o perceapă ca o
senzaţie, dar vederea ei va fi de nedescris.
1.	Cerul, o împărăţie: Toate împărăţiile acestei lu-
mi vor trece, puterea lor pămîntească este limitată.
Imperiul german din 1871 n-a ajuns să aibă nici cinci-
zeci de ani. Al treilea Reich s-a proclamat a fi împără-
ţia de o mie de ani, dar după 12 ani s-a sfîrşit în praf
şi cenuşă. Cerul, dimpotrivă, este o împărăţie veşni-
că (2.Pet.l:ll), care nu va avea sfîrşit. Este „o împără-
ţie care nu se poate clătina" (Evr.l2:28). Este patria ce-
rească dorită (Evr.ll:16), în care va fi recunoscută de-
plin domnia lui Dumnezeu cu o conducere desăvîrşită.
Cei ce aparţin lui Cristos vor domni cu El din veşnicie
în veşnicie (Ap.22:5; Lc.l9:17,19).
2.	Cerul, casa părintească: Spre deosebire de toate
casele şi locuinţele pămînteşti, cerul este un loc nepie-
ritor: „Căci noi n-avem aici o cetate care să rămînă, ci
căutăm  cu  stăruinţă  pe  cea  viitoare"  (Evr.l3:14).
Această cetate este pregătită de însuşi Dumnezeu (Evr.
11:16b), şi Domnul Isus este Plăsmuitorul domiciliului
veşnic: „în casa Tatălui Meu sînt multe locuinţe... Eu
Mă duc să vă pregătesc un loc" (Io.l4:2). Toţi cei ce
aparţin lui Cristos au aici un drept veşnic de cetăţenie;
ei sînt aparţinători ai casei lui Dumnezeu (Ef.2:19). în
„Tatăl nostru" se spune: „Tatăl nostru care eşti în ce-
ruri" (Mt.6:9), iar în loan 17:24 Domnul Isus Se roagă:
„Tată, doresc ca acolo unde sînt Eu sa fie cu Mine şi
aceia pe care Mi i-ai dat Tu, ca să privească gloria Mea
pe care Mi-ai dat-o Tu". Cerul este casa noastră părin-
tească, pentru că Dumnezeu locuieşte acolo (Gen.24:7;
-124 -

Ps.ll5:3; Mt.6:9). Este de asemenea locuinţa lui Isus.
De acolo a venit El la noi în lume (Io.3:13; Io.6:38), şi
acolo a fost El iarăşi primit după înălţarea Sa la cer
(Lc.24:51; Fap.lrll). La revenirea Sa în putere şi glorie,
El va veni de acolo şi-i va lua pe ai Săi.
3.	Cerul, patria noastră: în timpul ultimului răz-
boi, milioane de oameni din Prusia de Est, Pomerania
şi Silezia şi-au pierdut patria. Din generaţie în genera-
ţie locuiau acolo oameni în aceste ţinuturi pînă în ziua
fugii sau a izgonirii. Autorul însuşi este martor ocular
al acestor întîmplări groaznice. Noi oamenii sîntem
concepuţi să avem o patrie. Nietzsche îşi plîngea lipsa
lui de cămin spiritual: „Vai de cel ce n-are o patrie!" în
lumea aceasta există numai o patrie temporară, de
aceea Pavel le scrie filipenilor (3:20): „Căci cetăţenia
(patria) noastră este în ceruri, de unde şi aşteptăm ca
Mîntuitor pe Domnul Isus Cristos".
4.	Cerul, locul bucuriei: Un ospăţ de nuntă este şi
după măsura omenească un prilej de deosebită bucu-
rie. Cerul ne este zugrăvit în Biblie în tabloul cu os-
păţul de nuntă ca o sărbătoare veşnică a bucuriei: „Să
ne bucurăm şi să ne veselim şi să-I dăm glorie, pen-
tru că a venit nunta Mielului, şi soţia Lui s-a pregă-
tit" (Ap.l9:7). Isus Cristos, Mielul lui Dumnezeu, care
a purtat răbdător păcatul lumii şi 1-a spălat pe cruce,
este acum Mirele, iar Biserica Sa Mireasa. Această
ceată mîntuită din toate popoarele, seminţiile şi naţiu-
nile este decrisă de Isus în Luca 13:29: „Şi vor veni de
la răsărit şi de la apus şi de la miazănoapte şi de la
miazăzi, şi vor sta la masă în împărăţia lui Dumne-
zeu".
5.	Cerul, locul fără păcat: Lumea noastră este
pătrunsă de urmările păcatului: suferinţă, chin, dure-
re, necazuri, boală, război şi moarte. Dar în cer „nu
va mai fi blestem" (Ap.22:3). Dumnezeu va fi totul în
toţi, şi El însuşi face totul nou: „El va şterge orice la-
-125-

crimă din ochii lor. Şi moartea nu va mai fi, nici jale,
nici ţipăt, nici chin nu va mai fi, pentru că cele dinţii
au dispărut" (Ap.21:4). La o asemenea privelişte, Pavel
poate răbda şi necaz trecător: „Căci eu socotesc că su-
ferinţele din vremea prezentă nu sînt vrednice să fie
comparate cu gloria care urmează să fie descoperită
faţă de noi" (Rom.8:18).
6.	Cerul, locul încununării: Tot ceea ce facem în
această viaţă în Numele Domnului Isus are o dimen-
siune legată de veşnicie. Are un caracter durabil. Astfel
poate Pavel să spună la sfîrşitul căii lui pămînteşti:
„M-am luptat lupta cea bună, am sfîrşit alergarea, am
păzit credinţa. De acum îmi este păstrată cununa
dreptăţii, pe care mi-o va da, în ziua aceea, Domnul,
Judecătorul cel drept, însă nu numai mie, ci şi tuturor
celor ce vor fi iubit apariţia Lui" (2.Tim.4:7-8). De o
asemenea încununare vorbeşte şi Domnul înălţat în
Apocalipsa 2:10: „Fii credincios pînă la moarte, şi-ţi
voi da cununa vieţii (veşnice)".
7.	Cerul, ţinta noastră: Cea mai înaltă ţintă pusă
înaintea noastră a oamenilor este: Să ajungem în cer
prin credinţa în Isus. în l.Petru 1:8-9, apostolul indică
spre acest ţel: „Deşi nu L-aţi văzut, îl (pe Isus) iubiţi...
vă veseliţi cu bucurie de nespus şi plină de glorie, pri-
mind ţelul credinţei voastre, mîntuirea sufletelor voas-
tre".
-126-

Anexă
Observaţii asupra Bibliei
Următoarele capitole tratează cele mai importante
principii în legătură cu Biblia. împărţirea amănunţită
pe teme şi numerotarea completă uşurează găsirea te-
mei dorite.
I. Principii de bază referitoare Ia Biblie
în teoria ştiinţifică se obişnuieşte să se formuleze
condiţiile iniţiale necesare acumulării de cunoştinţe
dintr-un domeniu de specialitate în forma unor prin-
cipii de bază incontestabile, sigure. Bazat pe acestea es-
te apoi ridicat întregul sistem ştiinţific. Chiar dacă
această metodă, din cauza esenţei diferite a Bibliei, nu
este întru totul aplicabilă asupra Cuvîntului lui Dum-
nezeu, totuşi, ţinînd cont de această limitare, vom în-
şira principiile de bază şi esenţiale. Aceste principii
sînt de o importanţă fundamentală în relaţia cu Biblia
şi vor să uşureze mai ales aceluia care dispune de mai
puţine cunoştinţe preliminare introducerea în aceas-
tă „Carte a cărţilor". Următoarele principii de bază
constau mai ales dintr-un scurt enunţ, care apoi este
întemeiat şi demonstrat din belşug cu citate biblice.
Pentru Biblie, respectiv părţi din Biblie, există o în-
treagă serie de noţiuni sinonime, pe care le vom folosi
şi noi în această diversitate:
Cuvîntul lui Dumnezeu (Rom.lO:17),
Cuvîntul Domnului (l.Sam.l5:23),
Cartea Domnului (Ier.34:16),
Cartea (Ier.30:2),
Cuvîntul Scripturii (Lc.4:21),
-127-

Scriptura (Mt.21:42),
Sfintele Scrieri (2.Tim. 3:15),
Vechiul şi Noul Testament (legămînt)
(Lc.22:20; 2.Cor.3:14).
I.I.* Despre originea Bibliei
BIO: Biblia este singura informaţie scrisă autori-
zată şi dezvăluită de Dumnezeu: „Aşa vorbeşte
Domnul, Dumnezeul lui Israel: Scrie într-o carte toate
cuvintele pe care ţi le-am spus" (Ier.30:2). Ca Domn
înălţat, Isus a poruncit: „Scrie, pentru că aceste cuvin-
te sînt vrednice de crezut şi adevărate" (Ap.21:5). Cu-
vîntului Bibliei nu este permis nici să i se adauge ceva,
nici să se scoată ceva din el (Ap.21:18-19); de aceea,
toate celelalte cărţi socotite ca revelaţie (de ex. cartea
Mormon a mormonilor, Coranul islamului) sînt năs-
cociri omeneşti. în Galateni 1:8 se scoate în evidenţă
unicitatea revelaţiei biblice şi este numită şi consecinţa
oricărei schimbări a mesajului de către oameni: „Dar
chiar dacă noi sau un înger din cer v-ar vesti o Evan-
ghelie împotriva celei pe care v-am vestit-o noi, să fie
blestemat".
Bll: Originea Bibliei nu poate fi, în definitiv, în-
ţeleasă de către gîndirea omenească, chiar dacă une-
ori aşa pare (Lc.l:l-4). Pentru noi rămîne o taină de
nepătruns cum s-a întîmplat transmiterea de informa-
ţii de la Dumnezeu la scriitorii Bibliei. Modurile de
exprimare „Eu (Dumnezeu) pun cuvintele Mele în gu-
ra ta" (Ier.l:9), „Cuvîntul Domnului mi-a vorbit" (Ez.
7:1), sau „eu (Pavel) am primit-o prin descoperirea lui
Cristos" (Gal.l:12) ne fac să ne dăm seama că la Biblie
avem de a face cu o sursă divină de informaţii, dar în
ce fel au primit scriitorii conţinutul mesajului, rămîne
nelămurit.
-128 -

Bl2: Latura divină a Bibliei: Paternitatea pro-
priu-zisă a Bibliei este divină. Potrivit lui 2.Timotei
3:16, toată Scriptura este inspirată de Dumnezeu (gr.
theopneustos, inspiraţie divină dată de Dumnezeu şi
Duhul Sfînt, insuflată de Dumnezeu). Sursa de infor-
maţii este Dumnezeu Tatăl, Fiul lui Dumnezeu şi Du-
hul Sfînt.
a)	Dumnezeu Tatăl: „După ce Dumnezeu a vorbit
în vechime părinţilor prin profeţi, în multe rînduri şi
în multe feluri, la sfîrşitul acestor zile ne-a vorbit în
Fiul" (Evr.l:l-2).
b)	Isus Cristos: „Luaţi seama ca să nu respingeţi pe
Cel (Isus) ce vă vorbeşte! Căci dacă n-au scăpat cei ce
au respins pe cel ce dădea rînduieli dumnezeieşti pe
pămînt, cu mult mai mult nu vom scăpa noi, dacă ne
întoarcem de la Cel (Isus) ce vorbeşte din ceruri"
(Evr.l2:25).
c)	Duhul Sfînt: „Nişte oameni au vorbit de la
Dumnezeu, fiind mînaţi de Duhul Sfînt" (2.Pet.l:21).
B13: Latura omenească a Bibliei: Cuvîntul lui Dum-
nezeu ne stă la dispoziţie în „vase pămînteşti", adică
gîndurile divine despre imposibilitatea de a cerceta căi-
le lui Dumnezeu, caracterul de neînţeles al dragostei şi
îndurării Sale sînt redate prin capacitatea de exprimare
limitată a limbii omeneşti, totuşi cuvintele sînt umplu-
te cu „duh şi cu viaţă" (Io.6:63).
1.2. Despre conţinutul în adevăr al Bibliei
B20: Cuvîntul Bibliei este adevăr nestrămutat:
„Cuvîntul Tău este adevăr" (Io.l7:17). Şi VT confirmă
această trăsătură caracteristică: „Dumnezeu nu este
un om ca să mintă, nici un fiu al omului, ca să-I pară
rău. Ce a spus, oare nu va face? Ce a făgăduit, oare nu
-129-

va împlini?" (Num.23:19). în loan 14:6, Isus depune
mărturie nu numai pentru faptul că spune adevărul, ci
şi că El este Adevărul în Persoană. Scriitorul Manfred
Hausmann a remarcat referitor la esenţa adevărului:
„Adevărul este infinit mai mare şi mai profund decît
exactitatea".
B21: între Isus Cristos şi Cuvîntui lui Dumnezeu
există o unitate: Isus Cristos şi Cuvîntui lui Dumne-
zeu alcătuiesc o unitate de nepătruns (Io.l:l-4; Ap.19:
13). în timpul vieţii Sale pe pămînt, Isus a fost toto-
dată Om adevărat şi Dumnezeu adevărat. El era Fiul
lui Dumnezeu şi de asemenea Fiul omului. „El S-a
golit... devenind în asemănarea oamenilor. Şi la înfă-
ţişare fiind găsit ca un Om..." (Fil.2:7), dar spre deo-
sebire de toţi ceilalţi oameni a fost fără păcat. Acelaşi
lucru este valabil pentru Cuvîntui lui Dumnezeu: în
exterior a fost găsit că seamănă cu celelalte cărţi şi că
e o carte cu multe genuri literare, dar spre deosebire de
toate celelate cărţi ea este Cuvîntui lui Dumnezeu, ca-
re e infailibil şi absolut de adevărat (Ps.ll9:160) şi com-
plet fără pată (Prov.30:5). B21 rezumă principiile B12
şi B13.
B22: Nu există diferenţe calitative în afirmarea
adevărului referitor la cărţile biblice sau la scriitorii
lor. Astfel, VT nu poate fi folosit împotriva NT (sau
invers), sau Evangheliile împotriva epistolelor lui Pavel,
căci toate Scripturile se bazează pe revelaţie (Gal.lrll).
Dar profunzimea înţelesului afirmaţiilor nu e deloc
totdeauna aceeaşi. Astfel, profunzimea gîndului referi-
tor la mîntuire din loan 3:16 nu este comparabilă cu
detaliul de călătorie din Fapte 27:13, iar relatarea crea-
ţiei potrivit lui Geneza 1 are o cu totul altă valoare de-
cît lista iudeilor care s-au întors în ţara lor, potrivit lui
Ezra 2 (vezi şi principiul B50).
-130 -

1.3. Despre controlarea adevărului biblic
B30: Adevărul Bibliei este controlabil, i se poate
verifica autenticitatea. Dumnezeu nu aşteaptă o cre-
dinţă oarbă, ci ne dă criterii convingătoare de control,
care ne ajută la cunoaşterea adevărului:
1.	Control în viaţă: Isus învaţă că Cuvîntul poate fi
controlat prin faptul că-1 aplicăm în viaţa noastră: „în-
văţătura nu este a Mea, ci a Celui ce M-a trimis. Dacă
vrea cineva să facă voia Lui, va cunoaşte despre învă-
ţătură dacă este din Dumnezeu, sau dacă Eu vorbesc
de la Mine însumi" (Io.7:16-17).
2.	Control în propria libertate: Isus învaţă că apli-
carea unui sistem greşit înrobeşte (ideologiile şi sis-
temele sectare înrobesc pe om), dar transpunerea în
practică a gîndurilor Lui dimpotrivă, eliberează: „Da-
că voi rămîneţi în Cuvîntul care este al Meu, sînteţi
cu adevărat ucenicii Mei; şi veţi cunoaşte adevărul, şi
adevărul vă va elibera" (Io.8:31-32).
3.	Control prin primire: După cum gustul unei
portocale se poate cunoaşte numai prin probare, tot
aşa, adevărul Bibliei devine vădit prin citire şi primire.
Discuţiile sau controversele asupra lui nu pot înlocui
studiul biblic intensiv. Cei din Bereea au acţionat ex-
emplar: „Aceştia erau însă mai aleşi la suflet decît cei
din Tesalonic. Ei au primit Cuvîntul cu toată bunăvo-
inţa, cercetînd în fiecare zi Scripturile, dacă acestea ar
fi aşa" (Fap.l7:ll).
4.	Control prin rezultatul obţinut: Cine se orien-
tează mereu după Cuvîntul lui Dumnezeu şi ascultă
de indicaţiile lui, va avea reuşită clară şi vădită în via-
ţa lui (vezi şi întrebarea B.2): „Cartea aceasta a Legii
să nu se depărteze de gura ta; cugetă asupra ei zi şi
noapte, căutînd să faci tot ce este scris în ea; căci
atunci vei izbîndi în toate lucrările tale, şi atunci vei
lucra cu înţelepciune" (Ios.l:8).
-131-

5.	Control în calitatea de ascultător de predici:
Dumnezeu a dat o promisiune deosebită pentru ascul-
tarea predicării biblice. Cine ascultă cu inima deschisă
Cuvîntul lui Dumnezeu, va ajunge la credinţă: „Prin
urmare, credinţa este din cele auzite, dar cele auzite,
prin Cuvîntul lui Cristos" (Rom.lO:17).
6.	Control în propria noastră fiinţă păcătoasă:
Poate că nicăieri în Biblie nu găsim o adresare atît de
adevărată referitoare la existenţa noastră ca atunci
cînd e vorba de fiinţa noastră păcătoasă. Cine rămîne
aici sincer cu sine însuşi, acela recunoaşte adevărul Bi-
bliei în diagnosticul personal pe care ni-1 dă: „Căci nu
este deosebire; căci toţi au păcătuit şi sînt lipsiţi de
gloria lui Dumnezeu" (Rom.3:22-23). Poate că nu gă-
sim nici un om care să poată combate cu argumente
pentru el însuşi cuvîntul din l.Ioan 1:8: „Dacă zicem
că n-avem păcat, ne înşelăm pe noi înşine, şi adevărul
nu este în noi".
Observaţie: Este izbitor faptul că adevărul Bibliei se
deschide numai celui care acţionează în ascultare. Ci-
ne se poartă cu Biblia numai pur intelectual şi separat
de propria-i persoană, acela nu află acces în ea (l.Cor.
1:19).
Nişte calcule convingătoare matematic (vezi între-
barea Bl) pot fi într-adevăr de ajutor, dar pasul spre
credinţă rămîne o decizie personală. Promisiunile lui
Dumnezeu pot fi primite numai în credinţă, sau res-
pinse în necredinţă.
1.4. Despre tematica Bibliei
B40: Biblia vorbeşte despre Isus. Aceasta este vala-
bil nu numai pentru NT, căci şi referitor la VT învaţă
Isus: „Voi cercetaţi Scripturile, pentru că vi se pare că
în ele aveţi viaţă veşnică, şi ele sînt acelea care aduc
-132 -

mărturie despre Mine" (Io.5:39). Din NT dobîndim
adevăratul acces la VT, pentru că aceste Scrieri din
VT se referă la Cristos. Isus a explicat acest principiu
ucenicilor pe drum spre Emaus (Lc.24:13-35). Aceasta
se referă şi la scopul principal al Bibliei, care este evi-
denţiat în loan 20:31: Ea a fost „scrisă ca voi să credeţi
că Isus este Cristosul, Fiul lui Dumnezeu, şi crezînd,
să aveţi viaţă în Numele Lui".
B41: Biblia vorbeşte despre lucruri pămînteşti şi
cereşti (Io.3:12). între cele pămînteşti sînt de ex. re-
latări istorice, descrieri de călătorie, întîlniri persona-
le, prescripţii ale Legii, descrieri de stări sufleteşti,
cronici de familie, genealogii, relatări misionare, ches-
tiuni cotidiene şi informaţii ştiinţifice. Pe lîngă aceste
afirmaţii socotite şi de către Dumnezeu ca importan-
te, Biblia ne îndreaptă tot mereu privirea spre lucrurile
cereşti (Mt.6:33; Col.3:2): spre Dumnezeu, Isus Cristos
şi Duhul Sfînt, spre împărăţia lui Dumnezeu, spre în-
viere şi judecată, spre cer şi veşnicie.
B42: Biblia dă cea mai realistă descriere a omului.
Bărbaţii şi femeile din Biblie nu sînt glorificaţi ca nişte
eroi, ci sînt zugrăviţi corespunzător adevărului, atît în
toată slăbiciunea şi imperfecţiunea, eşecul lor, cît şi în
purtarea lor exemplară. Chiar la David, „omul după
inima lui Dumnezeu" (l.Sam,13:14; Fap.l3:22), păcate-
le şi greşelile nu sînt retuşate (2.Sam.ll).
B43: Revelaţia biblică este cheia pentru înţelegerea
acestei lumi. Ea este sursa de informaţii fundamen-
tală, care nu se poate înlocui cu nimic. în mod deose-
bit, prezentul rămîne inexplicabil, enigmatic fără cele
trei evenimente ale trecutului pentru care se aduce
mărturie în Biblie: creaţia, căderea în păcat şi potopul.
-133-

De aici se deduc cinci subprincipii de bază:
1.	Trecutul este cheia prezentului. Acest principiu
este inversul acelui principiu de bază al teoriei evolu-
ţioniste, potrivit căruia datele observaţiilor de astăzi
pot fi extrapolate înapoi în timp după plac.
2.	Factorii creaţiei sînt făcuţi accesibili numai
prin credinţă (Evril:3). Diferiţii factori ai creaţiei sînt
adeveriţi în numeroase pasaje din Biblie:
-	prin Cuvîntul lui Dumnezeu: Ps.33:6; Io.l:l-4;
Evr.ll:3
-	prin puterea lui Dumnezeu: Ier.lO:12
-	prin înţelepciunea lui Dumnezeu: Ps.lO4:24;
Prov.3:19; Col.2:3
-	prin Fiul lui Dumnezeu: Io.l:l-4; Io.l:10;
Col.l:15-17; Evr.l:2b
-	după trăsăturile de caracter esenţiale ale lui Isus:
Mt.ll:29; Io.lO:ll; Io.l4:27
-	fără materie iniţială: Evr.ll:3
-	fără folosire a timpului: Ps.33:6

3.	Moartea este o urmare a păcatului primului
om (Gen.2:17; 3:17-19; Rom.5:12,14; 6:23; l.Cor.l5:21).
4.	întreaga creaţie vizibilă este şi ea atinsă de
efectele căderii în păcat a omului (Rom.8:20,22).
Structurile distructive în biologie (de ex. bacteriile ca
agenţi patogeni, parazitismul, mecanismele prin care
şerpii, păianjenii şi animalele de pradă ucid, plantele
carnivore, truda provocată de „spini şi pălămidă") nu
pot fi explicate separat de căderea în păcat. Tot aşa, în
aceasta îşi are cauza caracterul trecător observabil pre-
tutindeni.
5.	Geologia actuală a pămîntului nu poate fi ex-
plicată fără potopul biblic.
-134-

1.5. Despre afirmaţiile Bibliei
B50: Greutatea (importanţa, însemnătatea, pro-
funzimea) afirmaţiilor biblice nu este pretutindeni
aceeaşi, totuşi nu există informaţie neimportantă.
Acest aspect devine îndată înţeles dacă se compară de
ex. loan 3:16 cu Fapte 18:1 (cf. principiu B22).
B51: Biblia conţine toate principiile necesare pen-
tru noi. Ea este în acest sens completă, deoarece conţi-
ne tot ce este necesar atît pentru a o scoate la capăt în
această viaţă, cît şi de a ajunge la ţinta veşnică: „Cău-
taţi în cartea Domnului şi citiţi! Nici una din toate
acestea nu va lipsi, nici una, nici alta nu vor da greş"
(Is.34:16).
B52: Biblia nu se contrazice nicăieri. De cele mai
multe ori, nişte contradicţii aparente se rezolvă repede
la o privire mai atentă. Cele mai dese cauze pentru a-
semenea contradicţii sînt nerespectarea unor principii
biblice:
1.	Biblia relatează adesea numai foarte concis:
Astfel, relatarea convertirii lui Levi (Matei) ne este de-
scrisă doar într-un verset (Mt.9:9). Tot aşa, întrebarea
deseori pusă privind soţiile fiilor lui Adam îşi găseşte
răspunsul în relatările concise, neorientate spre un ca-
racter complet. Dar rezolvarea problemei este deseori
posibilă prin deducţie: Potrivit lui Geneza 5:4, Adam a
conceput fii şi fiice. în situaţia de la început, s-au că-
sătorit deci fraţii între ei; în următoarea generaţie s-au
căsătorit veri şi verişoare. Atît de aproape de creaţie fi-
ind, reproducerea consanguină (incest) nu era nocivă.
2.	Pentru unele întîmplări există în Biblie relatări
paralele cu alte aspecte.
Exemplul 1: Genealogiile lui Isus din Matei 1:1-17 şi
Luca 3:23-38 au un scop diferit. în primul caz este ară-
tată originea regală din David prin Maria („Fiul lui
-135-

David"), iar în celălalt caz avem de a face cu arborele
genealogic al lui Iosif.
Exemplul 2: Diferitele relatări despre învierea lui
Isus diferă în amănunte neesenţiale.
3.	Unele afirmaţii duhovniceşti redau adevăratul
sens numai în complementaritatea lor. Fizica luminii
poate fi descrisă numai în mod complementar (lat.
complementum = completare, întregire): Pe de o parte,
lumina se comportă ca undele - pe de alta are caracter
material (fotoni). De abia cînd sînt combinate cele do-
uă moduri de comportare, care se contrazic de fapt,
este înţeleasă corect realitatea. Şi Biblia cunoaşte ase-
menea afirmaţii complementare. Astfel, pentru cre-
dinţa salvatoare există două afirmaţii complementare,
adică care se contrazic în aparenţă, dar în realitate se
întregesc (vezi şi întrebarea M.l):
a)	„Căci noi socotim că omul este îndreptăţit prin
credinţă, fără faptele Legii" (Rom.3:28).
b)	„Vedeţi că omul este îndreptăţit din fapte, şi nu
numai din credinţă" (Iac.2:24).
4.	Unele probleme rezultă prin traducerea între-
buinţată. Exemplu: Potrivit traducerii lui Luther, Iacov
îngroapă idolii sub un stejar (Gen.35:4), pe cînd tradu-
cerea Elberfelder, mult mai fidelă originalului, conţine
„terebint".
De reţinut: „Oamenii nu resping Biblia pentru că se
contrazice pe ea însăşi, ci pentru că îl contrazice pe
om". ^
5.	în unele cazuri, rezolvarea unor contradicţii
aparente este dificilă, dar posibilă principial. Exem-
ple pentru aceasta sînt: Moartea lui Iuda (Mt.27:5b -
Fap.l:18); conţinutul chivotului (l.împ.8:9 - Evr.9:4);
moartea lui Saul (l.Sam. 31 - 2.Sam.l).'
Exemplu explicativ: Potrivit lui Matei 27:5, Iuda s-a
spînzurat, în vreme ce într-un alt pasaj se spune:
„Căzînd cu capul în jos, a plesnit în două prin mijloc,
-136 -

şi i s-au vărsat toate măruntaiele" (Fap.l:18). Aceste
două afirmaţii par să se contrazică. Dimpotrivă, ele se
potrivesc, cînd afirmaţia din urmă este interpretată ca
o descriere într-un limbaj foarte plastic, cam cum am
spune: „El era complet distrus" (vezi principiu B59).
B53: Biblia este singura carte cu declaraţii profe-
tice autentice, care s-au împlinit în chip verificabil în
spaţiu şi timp (vezi şi întrebarea Bl).
Definiţie pentru profeţie: Profeţia este prezicerea si-
gură a unui anumit eveniment în viitor, care nu se fa-
ce prin mijloacele normale ale cunoştinţelor omeneşti.
Profeţia este deci înştiinţarea anterioară a unor eveni-
mente ulterioare, în contrast cu scrierea istoriei, unde
este vorba despre înştiinţarea ulterioară despre eveni-
mente anterioare. Isus arată în loan 13:19 intenţia de
întărire a credinţei prin profeţie anterioară evenimen-
tului: „Vă spun aceasta de acum, înainte ca să se în-
tîmple, pentru ca, atunci cînd se întîmplă, să credeţi
că Eu sînt".
B54: Dumnezeu îşi începe adesea revelaţia prin-
tr-o afirmaţie de detaliu, care este dezvoltată apoi
treaptă cu treaptă. Cel mai marcant exemplu pentru
acest mod de procedare sînt promisiunile referitoare la
venirea lui Isus în această lume.
B55: La o citire superficială a textului există peri-
colul de a se considera unele detalii ca fiind secun-
dare, fără importanţă. Totuşi, în contextul general ele
au de cele mai multe ori un înţeles mai profund.
Exemplul 1: Procedeul roman de zdrobire a picioa-
relor celor răstigniţi a fost aplicat într-adevăr la tîlhari,
dar nu la Isus după răstignire (Io.l9:32-36). Temeiul
profetic din Exod 12:46: „Să nu-i zdrobiţi nici un os"
(Io.l9:36b) este de aceea greu de recunoscut, deoarece
-137-

în pasajul respectiv vechitestamental este vorba de
mielul pascal.
Exemplul 2: Isus a trebuit ca, pe baza unei pre-
scripţii vechitestamentale, să fie răstignit în afara zi-
durilor Ierusalimului, deoarece pe vremea VT anima-
lele de jertfă trebuiau să fie arse în afara taberei (Lev.
16:27; Evr.l3:ll-12).
B56: Afirmaţiile biblice au o profunzime care nu
poate fi cercetată de către mintea omenească (l.Cor.
13:12).
Georg Huntemann constată: „Ceea ce vrea să ne
spună de fapt Biblia începe dincolo de ceea ce poate
cerceta mintea noastră".
B57: Raza de acţiune a afirmaţiilor biblice depă-
şeşte orice gindire omenească. Cadrul temporal se a-
flă în intervalul de „dinainte de întemeierea lumii"
(Ef.l:4) şi ajunge pînă în veşnicia lui Dumnezeu (Ap.
22:5). Biblia ne răspunde la toate acele întrebări la care
nu poate să răspundă nici una din ştiinţele naturale:
-	Care este esenţa morţii? De ce există ea şi cîtă
vreme va exista?
-	Ce este omul? De unde venim noi? De ce trăim, şi
încotro ne îndreptăm?
-	Ce va fi în veşnicie?
B58: Biblia este o operă literară deosebită. Bogăţia
lingvistică proprie Bibliei face ca mesajul ei să fie în-
făţişat într-un atît de mare număr de genuri literare,
cum nu găsim în nici o altă carte:
Poezie (Ps.119),
imn (Col.l:15-17),
cîntare de dragoste (Cîntarea cîntărilor lui Solo-
mon),
relatare ştiinţifică în limbajul cotidian (Geneza 1),
-138 -

relatare istorică (Cartea Ezra),
pildă (situaţie generală din viaţa zilnică ca punct de
comparaţie; Mt.l3:3-23),
parabolă (gr. parabole - punere faţă în faţă, unul
lîngă celălalt; situaţie specială şi unică ca poves-
tire didactică cu înţeles alegoric sau metaforic;
Lc.18.-l-8),
vorbire plastică (în imagini) (Io.l5:l),
vorbire profetică în imagini (Ap.6), vorbire profetică
(Mt.24),
paradox (Fil.2:12-13), predică (Fap.l7:22-31),
îndemn (Col.3:16-17),
preamărire (Ef .1:3),
formulă de binecuvîntare (Fil.4:7),
învăţătură (Rom.5:12-21),
cronică de familie (l.Cr.3),
rugăciune (Ps.35),
mărturie personală (l.Io.l:l-2),
descriere a unui vis (Gen.37:6-7),
vorbire directă a lui Dumnezeu (Mt.3:17),
convorbire duhovnicească (Io.4:7-38),
relatări despre controversă (Fap.l5:7-21)
proces (Io.l8:28-38),
maximă, aforism (Prov.l3:7),
promisiune (Mc.l6:16),
sentinţă judecătorească (Mt.ll:21-24),
ghicitoare (Jud.l4:12-14),
emitere de legi (civile, penale, morale, rituale, refe-
ritoare la sănătate),
poezie lirică (Cîntarea cîntărilor),
biografie (cartea Neemia),
corespondenţă personală (scrisoarea lui Pavel către
Filimon),
jurnal (Fap.16),
monolog (Iov 32-37), dialog (Iov 3-31),
apocaliptică (Dan., Ap.),
-139-

cifrare temporară (Dan.l2:9),
prolog (gr. prologos = cuvînt înainte; Lc.l:l-4),
epilog (gr. epilogos = cuvînt de încheiere; Io.21:25),
elipsă (gr. elleipsis = omisiune; mijloc stilistic de a
omite ce este neimportant; Mt.9:9),
metaforă (gr. metaphora = transpunere, o expresie
folosită în sens imaginativ, transpus, în locul
unui cuvînt; Ob.4), inscripţie (Io.l9:19),
criptografie (Ap.l3:18).
în schimb, Biblia nu cunoaşte:
mit,
legendă,
basm, fabulă,
glossă,
satiră,
comedie,
glumă,
utopie,
science-fiction.
Figurile de stil
hiperbolă (gr. hyperballein = a arunca dincolo de
ţintă; exagerare; Lc.7:33) şi ironie (gr. eironeia = simu-
lare, prefăcătorie; 2.Cor.l2:ll) survin ocazional ca mij-
loace de stil uşor de recunoscut.
Nici o carte din istoria lumii nu conţine o aşa largă
paletă de forme de exprimare, şi nici o carte nu este în
acelaşi timp în toate afirmaţiile fără excepţie adevăr.
B59: Biblia epuizează bogăţia tuturor mijloacelor
de exprimare. Pe lîngă forma de exprimare directă
care se întîlneşte cel mai des, în Biblie apar numeroase
forme lingvistice specifice:
1. Vorbirea fenomenologică: în locul unor stări de
fapt cauzale ce sînt uneori neclare, fenomenul este de-
-140 -

scris din punctul de vedere al observatorului: Astrono-
mia modernă, ca şi Biblia, vorbesc despre apusul şi ră-
săritul soarelui, deşi acest fenomen nu ia naştere prin
„mersul soarelui", ci prin învîrtirea pămîntului.
2.	Expresii idiomatice: Expresii scurte sînt în anu-
mite situaţii mai potrivite decît explicaţii pe larg
(Jud.l4:18: „arat cu juncana mea").
3.	Frumuseţe poetică a limbii: Cîntarea cîntări-
lor 8:3: „Mîna lui cea stingă să fie sub capul meu, şi
dreapta lui să mă îmbrăţişeze".
4.	Parafraze şi imagini pentru noţiuni de speciali-
tate actuale în ştiinţă şi tehnică: Biblia descrie realizări
tehnice care, în vremea cînd a fost ea scrisă, încă nu
existau, sau situaţii cărora ştiinţa de astăzi le-a dat de-
numiri de specialitate: în loc de sateliţi, laboratoare
spaţiale şi staţiuni orbitale, Biblia spune plastic: „Dar,
chiar dacă te-ai înălţa ca vulturul, chiar dacă ţi-ai aşe-
za cuibul între stele" (Ob.4). în loc ca în exprimarea
ginecologică de specialitate să se vorbească despre on-
togeneză (dezvoltare embrională) în uter, Biblia para-
frazează formarea copilului în pîntecele mamei: „Tru-
pul meu nu era ascuns de Tine, cînd am fost făcut în-
tr-un chip tainic, ţesut în chip ciudat, ca în adîncimile
pămîntului" (Ps.l39:15).
5.	Formulare ştiinţifică obiectivă: Relatarea crea-
ţiei este un exemplu potrivit aici, în care de ex. este
numită la un loc într-un mod exact din punct de vede-
re fizic metoda de măsurare a timpului şi definiţia
unităţii (Gen.l:14+19).
6.	Imagini din viaţa cotidiană pentru explicarea
contextelor duhovniceşti: astfel, în pilda din Matei 13:
3-23, semănătorul este vestitorul mesajului biblic, să-
mînţa este Cuvîntul lui Dumnezeu, spinii sînt obsta-
colul, iar pămîntul bun sînt inimile deschise ale oa-
menilor.
-141-

B59a: Luînd în considerare genul literar respectiv
(principiu B58) şi forma de exprimare (principiu
B59), orice text biblic trebuie luat aşa cum este, „ad
litteramu. Deci, afirmaţiile trebuie să fie înţelese fie
exact cuvînt cu cuvînt, fie transpuse, tălmăcite precis,
în conformitate cu sensul.
a)	înţelese exact: în Luca 24:44, Isus învaţă acest
fel de purtare cu Scriptura: „Acestea sînt cuvintele Me-
le, pe care vi le-am spus cînd încă eram cu voi, că tre-
buie să se împlinească tot ce este scris despre Mine în
Legea lui Moise şi în Profeţi şi în Psalmi". Şi în alte
pasaje este accentuat acest mod de procedare: „... Ca să
se împlinească cele spuse de Domnul prin profetul"
(Mt.2:159; „astăzi s-a împlinit Scriptura aceasta înain-
tea urechilor voastre" (Lc.4:21); „n-aţi citit niciodată
în Scripturi?" (Mt.21:42)
b)	tălmăcite precis, în conformitate cu sensul: Cînd
Isus spune: „Eu sînt Viţa, voi sînteţi mlădiţele" (Io.l5:
5), aceasta nu se poate înţelege literal, ci trebuie trans-
pus în conformitate cu sensul. Sensul intenţionat este
de cele mai multe ori uşor de recunoscut, deoarece
vorbirea în imagini are scopul de a mări plasticitatea
şi de a uşura înţelesul. în cazul acesta de aici, se mai
adaugă suplimentar afirmaţia de fond: „Fără Mine nu
puteţi face nimic".
1.6. Despre valoarea afirmaţiilor biblice
B60: Mesajul Bibliei este cea mai preţioasă infor-
maţie care există. Cunoscutul evanghelist Wilhelm
Pahls evidenţiază pe drept: „Evanghelia este cel mai
bun mesaj care a fost spus vreodată omenirii. Nicioda-
tă nu li s-a vestit oamenilor măcar ceva asemănător",
în Psalmul 119 este lăudată de mai multe ori valoarea
-142 -

covîrşitoare a Cuvintului lui Dumnezeu: „Mai mult
preţuieşte pentru mine legea gurii Tale decît o mie de
lucruri de aur şi argint" (v.72). „Mă bucur de Cuvîntul
Tău ca cel ce găseşte o mare pradă" (v.162).
B61: Cine respinge Cuvîntul lui Dumnezeu, acela
va ajunge sub condamnare. Aşa după cum predicarea
Cuvintului lui Dumnezeu duce la credinţă (Rom.lO:
17) şi prin aceasta la mîntuire, respingerea şi lepădarea
duce la pierzare:
l.Samuel 15:23: „Fiindcă ai lepădat Cuvîntul Dom-
nului, te leapădă şi El ca împărat".
loan 8:47: „Cel care este din Dumnezeu ascultă cu-
vintele lui Dumnezeu; voi de aceea nu ascultaţi, pentru
că nu sînteţi din Dumnezeu".
Fapte 13:46: „Era necesar ca vouă să vi se vestească
mai întîi Cuvîntul lui Dumnezeu; dar întrucît îl res-
pingeţi, şi voi înşivă nu vă judecaţi vrednici de viaţa
veşnică..."
B62: Biblia constă din Vechiul şi din Noul Testa-
ment. Ambele părţi sînt în aceeaşi măsură Cuvîntul
lui Dumnezeu şi nu pot fi folosite unul împotriva altu-
ia, în NT se citează deseori afirmaţii din VT. în chip
remarcabil, de cele mai multe ori aceasta nu se face li-
teral, ci Dumnezeu adaugă acestora o revelaţie progre-
sivă, în NT se împlinesc promisiuni centrale vechites-
tamentale: „Toţi aceştia (oameni ai VT), deşi au primit
o bună mărturie prin credinţă, n-au primit promisiu-
nea, pentru că Dumnezeu a prevăzut ceva mai bun
pentru noi" (Evr.ll:39). Deja în VT este Domnul Isus:
„Voi cercetaţi Scripturile, pentru că vi se pare că în ele
aveţi viaţă veşnică, şi ele sînt acelea care aduc mărtu-
rie despre Mine" (Io.5:39).
-143-

B63: Apocrifele (vechitestamentale) (gr. apokry-
phos - ascuns, neautentic) nu pot fi socotite drept
Cuvîntul lui Dumnezeu. Ele au apărut în timp între
VT şi NT. Cele mai importante obiecţii pentru inega-
litatea lor valorică faţă de Biblie sînt următoarele:
1.	Ele conţin cîteva învăţături care contrazic Bi-
blia (încălcare a principiului de bază al interpretării
A3, vezi Anexă, partea II) ca iertarea păcatelor prin
darea de milostenii (Tob.l2:9), îngăduirea practicilor
magice (Tob.6:9), iertarea de păcate pentru cei morţi
prin rugăciunea celor vii (2.Mac.l2:46).
2.	Ele n-au fost niciodată o parte componentă a
canonului iudaic, pentru că este vorba de adăugiri
mai tîrzii. De aceea, apocrifele au rămas totdeauna
contestate. Dogma bisericii catolice la conciliul din
Trent a aşezat Apocrifele la egalitate de drepturi cu VT
şi NT, lucru ce poate fi interpretat ca o reacţie la Re-
formă.
3.	Ele nu sînt citate de nici un scriitor al NT, deşi
în NT sînt amintite toate cărţile din VT, cu excepţia a
patru scurte dintre ele.
4.	înseşi Apocrifele recunosc că au greşeli. în in-
troducerea Cărţii Sirach se spune: „De aceea, vă rog
s-o primiţi prieteneşte şi s-o citiţi cu sîrguinţă, şi să ne
iertaţi dacă am greşit cumva în cîteva cuvinte, deşi
ne-am dat toată silinţa ca să tălmăcim bine".
Evaluarea Apocrifelor: Ar trebui oare ca Apocrifele
să fie respinse total? Luther a dat formularea potrivită
pe care a pus-o înaintea acestor scrieri:
„Acestea sînt cărţi care nu pot fi puse pe picior de
egalitate cu Biblia, dar care sînt totuşi bune şi folosi-
toare de citit". Această atitudine este susţinută şi de au-
torul cărţii de faţă. Dacă nu citim Apocrifele dîndu-le
importanţa Bibliei, ci în sensul unor cărţi poetice şi
remarcabile din punct de vedere istoric (ca de ex. Ma-
cabei), vom putea totuşi trage unele foloase din ele.
-144 -

Mai ales cartea Sirach este de preţuit prin atitudinea pe
care o adoptă faţă de anumite situaţii din viaţa de zi cu
zi, sprijinindu-se în conţinut şi formă pe cărţile de în-
ţelepciune ale Bibliei, fără însă a avea pretenţia că este
Cuvîntul lui Dumnezeu.
1.7. Despre inteligibilitatea şi înţelegerea Bibliei
B70: a) Scopul Bibliei este să fie uşor inteligibilă:
„Căci nu vă scriem altceva decît ce citiţi şi recu-
noaşteţi" (2.Cor.l:13).
b) Biblia conţine însă şi gînduri aşa de mari, încît
sînt de nepătruns pentru noi: „Căci gîndurile Mele
nu sînt gîndurile voastre, şi căile voastre nu sînt căile
Mele, zice Domnul. Ci cît sînt de sus cerurile faţă de
pămînt, atît sînt de sus căile Mele faţă de căile voastre,
şi gîndurile Mele faţă de gîndurile voastre" (Is.55:8-9).
La acest „atît-cît-şi" al acestor două aspecte a făcut
deja referire Spurgeon: „în Biblie se găsesc adevăruri
mari care ne depăşesc capacitatea de pricepere şi ne
arată cît de limitată este mintea noastră. Dar în afir-
maţiile principale şi fundamentale, Biblia nu este greu
de înţeles". Gîndurile Bibliei sînt accesibile oricui (Fap.
17:11), totuşi plinătatea şi bogăţia lor sînt inepuizabile
(Rom.ll:33).
B71: Biblia a fost alcătuită sub conducerea Duhu-
lui Sfînt de către mai mult de 45 de scriitori puşi în
slujbă. De asemenea, conţinutul ei nu poate fi înţeles
corect fără ajutorul Duhului Sfînt: „Dar un om su-
fletesc nu primeşte cele ale Duhului lui Dumnezeu,
căci, pentru el, sînt o nebunie; şi nu le poate cunoaşte,
pentru că trebuie judecate duhovniceşte. Cel duhovni-
cesc însă judecă totul, dar el însuşi nu este judecat de
nimeni" (l.Cor.2:14-15).
-145-

1.8. Despre exactitatea afirmaţiilor biblice
B80: Biblia este o carte nebănuit de precisă.
Această caracteristică devine vădită dacă o cerce-
tăm mai îndeaproape în aspectele ei lingvistice, se-
mantice, duhovniceşti, istorice sau ştiinţifice.
Prin exemplul persecuţiei creştinilor poate fi scos în
evidenţă un aspect de exactitate istorică a Bibliei. Dacă
în vremea de început a Bisericii se mai zicea: „Oa-
meni care şi-au pus în joc viaţa pentru Numele Dom-
nului nostru Isus Cristos" (Fap.l5:26), pentru vremea
sfîrşitului se spune: „... Celor înjunghiaţi din pricina
Cuvîntului lui Dumnezeu şi din pricina mărturiei pe
care au adus-o" (Ap.6:9). în timpul nostru au încercat
toate curentele posibile să integreze pe Isus în sistemul
lor. Isus este acceptat de islam ca profet, de mişcarea
mondială de pace ca un „iubitor de pace", de alţii ca
un om bun şi un reformator social. Pentru Albert
Schweizer era de interes Isus ca personaj istoric. Carl
Friedrich von Weizsäcker organizează o conferinţă de
pace şi sugerează oamenilor că pacea lumii poate fi
realizată de către noi oamenii. Mulţi vorbesc despre
Isus, dar numai cît se potriveşte cu concepţia lor. Isla-
mul îl neagă pe Isus ca Fiul lui Dumnezeu. Numai da-
că credem în Isus, atunci „El este pacea noastră" (Ef.
2:14), altfel este Judecătorul nostru (Fap.lO:42). Miş-
carea pentru pace face această distincţie la fel de puţin
cum ignoră pe Isus ca fiind Mielul care în Apocalip-
sa 6 deschide peceţile şi trimite pe pămînt pe cei patru
călăreţi apocaliptici ca judecată cu război şi moarte.
Franz Alt scrie o carte despre Predica de pe munte,
dar ignoră porunca centrală a lui Isus de a părăsi calea
cea largă care duce la pierzare şi de a intra pe poarta
cea strîmtă.
Despre Isus se aminteşte pretutindeni, dar asta nu-i
de-ajuns. în Predica de pe munte, Domnul îndeam-
-146-

nă: „Nu oricine care-Mi zice: ,Doamne, Doamne!' va
intra în împărăţia cerurilor, ci acela care face voia Ta-
tălui Meu cel din ceruri. Mulţi îmi vor zice în ziua
aceea: ,Doamne, Doamne! Nu în Numele Tău am pro-
feţit noi... şi nu în Numele Tău am făcut noi multe
fapte puternice?' Şi atunci le voi declara: ,Niciodată nu
v-am cunoscut; plecaţi de la Mine, voi lucrători ai fă-
rădelegii'" (Mt.7:21-23).
Cine subliniază numai părţile omeneşti ale lui Isus
nu are împotrivire. Dar noi trebuie să-L vestim pe
acel Isus căruia îi aduce Scriptura mărturie (Io.7:38).
Adevăratele împotriviri încep cînd ne raportăm la în-
tregul Cuvînt al lui Dumnezeu. într-o vreme de des-
compunere crescîndă a tuturor normelor şi standarde-
lor, sînt persecutaţi aceia pentru care Biblia este încă
valabilă în toate afirmaţiile ei şi garantează pentru
aceasta cu: „Este scris!" - fie în susţinerea tuturor afir-
maţiilor relatării privind creaţia, fie despre Isus, des-
pre care aduce mărturie Scriptura. Păzirea Cuvîntului
şi mărturia adusă Cuvîntului lui Dumnezeu într-un
limbaj clar şi de înţeles, cu glas tare, are promisiunea
învingerii (Ap.l2:ll).
1.9. Despre cadrul temporal al afirmaţiilor biblice
B90: Cuvîntul lui Dumnezeu este atemporal, ne-
supus vremurilor. Isaia arată caracterul trecător al
plantelor în contrast cu cel netrecător al Cuvîntului lui
Dumnezeu: „Iarba se usucă, floarea se veştejeşte, dar
Cuvîntul Dumnezeului nostru rămîne veşnic" (Is.40:
8), iar Isus compară stelele trecătoare cu cuvintele Sa-
le: „Cerul şi pămîntul vor trece, dar cuvintele Mele cu
nici un chip nu vor trece" (Mt.24:35). Luther se ex-
primă astfel: „Biblia nu este antică şi nici modernă, ea
este veşnică". Biblia este atemporală, întrucît concep-
tele şi perspectivele de acţiune sînt valabile cu mult
-147-

dincolo de perioada contemporană, actuală a Bibliei.
Deşi avortul, tehnologia genetică şi consumul de dro-
guri nu sînt amintite, se poate deduce din Biblie o ati-
tudine clară faţă de ele. Nici o altă carte nu are o ase-
menea putere de pătrundere. Astfel, de exemplu, jus-
tiţia omenească nu poate judeca un caz nou pentru ca-
re legea încă nu conţine articole clare.
1.10. Despre accesul Ia Biblie şi convertirea
Ia Isus Cristos
După toate aceste afirmaţii, se pune întrebarea des-
pre accesul la Biblie. Cum să găsească un neiniţiat, un
laic adevărata intrare? După o conferinţă de evangheli-
zare, un tînăr cu preocupări intelectuale, care căuta
sincer calea de acces la Biblie, a venit să discute cu mi-
ne. După ce, în discuţie, am eliminat cîteva obstacole,
el a obiectat spunînd că va lucra mai departe la Biblie
cu concepţiile, cu felul de a gîndi filozofic care îi era
familiar. I-am spus: „Puteţi s-o faceţi, dar la sfîrşit
nu-L veţi găsi pe Dumnezeul cel viu revelat în Cris-
tos, ci pe Dumnezeul impersonal, panteist al filozo-
filor. Filozofii au citit Biblia prin prisma lor de gîndire
filozofică, dar nu L-au găsit pe Dumnezeu, care devi-
ne mîntuire pentru noi numai în Isus". Tînărul a ră-
mas şi s-a lăsat convins că: „încă din seara aceasta pu-
teţi avea accesul la Biblie şi la Dumnezeul cel viu, da-
că începeţi în mod vital cu propria dvs. viaţă. Vreţi
aceasta?"
în cele ce urmează voi schiţa partea mea de convor-
bire cu acel tînăr, ca să arăt cititorului, folosindu-mă
de acest exemplu concret, cum se face intrarea în cre-
dinţă.
B100: Să te recunoşti pe tine însuţi: Citim împre-
ună Romani 3:21: „Căci nu este deosebire; căci toţi au
-148 -

păcătuit şi sînt lipsiţi de gloria lui Dumnezeu". Acest
cuvînt ne arată pierzarea noastră înaintea Dumnezeu-
lui celui viu; din pricina păcatului nostru care ne des-
parte de El, nu avem intrare la El şi nimic care să ne
facă să-I fim plăcuţi. Pe scurt: Nu avem nici o pricină
de laudă înaintea lui Dumnezeu. De la căderea în pă-
cat, între Dumnezeul cel sfînt şi noi, oamenii păcă-
toşi, există o prăpastie. Puteţi să fiţi de acord cu acest
diagnostic al lui Dumnezeu?
Bl01: Singura soluţie: Din această dilemă nu există
decît o singură cale de scăpare dată de Dumnezeu în-
suşi. Fiul lui Dumnezeu a fost judecat pe cruce pentru
păcatul nostru. „Fiul omului a venit ca să mîntuiască
ce era pierdut" (Mt.l8:ll). „Nu este în nimeni altul
mîntuirea" (Fap.4:12). Puteţi să credeţi aceasta?
Bl02: Să-ţi mărturiseşti păcatele: Citim în l.Io-
an 1:8-9: „Dacă zicem că n-avem păcat, ne înşelăm pe
noi înşine, şi adevărul nu este în noi. Dacă ne mărtu-
risim păcatele, El este credincios şi drept ca să ne ierte
păcatele şi să ne cureţe de orice nedreptate". Isus, pe
baza lucrării Sale de mîntuire de la Golgota, are auto-
ritate să ierte păcate. Dacă ne bazăm pe promisiunea
Lui şi ne mărturisim vina înaintea Lui şi-I cerem ier-
tare, El este credincios, adică putem să ne bizuim pe
faptul că El ne eliberează într-adevăr de vina păcate-
lor. Nu trebuie numai să medităm la acestea, ci să o şi
facem! Aţi vrea s-o faceţi? Să spunem acum Domnu-
lui Isus în rugăciune (cam acesta este conţinutul rugă-
ciunii formulate liber):
„Doamne Isuse, am auzit astăzi despre Tine, şi am
înţeles motivul pentru care ai venit în această lume.
M-ai cuprins şi pe mine în dragostea Ta nemărginită.
Tu vezi toată vina mea - atît ceea ce-mi amintesc, cît
şi ceea ce nu ştiu acum. Dar Tu ştii totul, orice purtare
-149-

vinovată, orice pornire greşită a inimii mele, totul este
notat la Tine. Eu mă aflu înaintea Ta ca o carte deschi-
să. Nu pot să stau astfel în faţa Ta cu viaţa mea. De
aceea, Te rog acum să-mi ierţi întreaga vină şi să mă
cureţi deplin. Amin".
Acum am spus Domnului ce este necesar pentru în-
ceput (l.Io.l:8-9). La aceasta, Dumnezeu a garantat cu
promisiunea Lui. Ce credeţi, cîtă vină vă este iertată
acum? 80%? 50%? 10%? Aici scrie: „El ne curăţă de
orice nedreptate" (l.Io.l:9). „Totul vă este iertat! Da,
totul: 100%! Asta puteţi s-o ştiţi - deci nu numai s-o
presupuneţi, s-o socotiţi posibil sau s-o speraţi. Biblia
pune mare preţ pe siguranţa pe care trebuie s-o avem
în privinţa aceasta". Pentru aceasta, să citim două pa-
saje: l.Pet'ru 1:18-19 şi l.Ioan 5:13.
Bl03: Predarea vieţii: Domnul Isus v-a iertat toată
vina. Acum puteţi să vă încredinţaţi viaţa în mîinile
Lui. în loan 1:12 citim: „Dar tuturor celor ce L-au pri-
mit, le-a dat putere să devină copii ai lui Dumnezeu:
celor ce cred în Numele Lui". Toţi cei care îl invită pe
Domnul Isus să preia conducerea în viaţa lor primesc
puterea de a deveni copii ai lui Dumnezeu. Deci nu de-
venim copii ai lui Dumnezeu pentru că am făcut ici şi
colo ceva bine, sau că sîntem aşa de evlavioşi ori că
aparţinem vreunei biserici, ci pentru că ne-am încre-
dinţat viaţa Fiului lui Dumnezeu şi sîntem gata să-L
urmăm în ascultare. Să fixăm aceasta în rugăciune:
„Doamne Isuse, Tu ai iertat toată vina mea. încă nu
pot s-o înţeleg, dar mă încred în promisiunea Ta. Şi
acum, Te rog ca să intri şi să rămîi în viaţa mea. Con-
du-mă şi călăuzeşte-mă pe calea pe care mi-o arăţi.
Ştiu că îmi vrei binele, de aceea vreau ^ă-Ţi încredin-
ţez toate domeniile fiinţei mele. Ajută-mă să renunţ la
tot ce nu este bine înaintea Ta. Dăruieşte-mi obiceiuri
noi cu Tine, care să stea sub binecuvîntarea Ta. Şi
-150-

dă-mi o inimă ascultătoare, ca să fac ceea ce spune
Cuvîntul Tău. Nu mă lăsa să dau atenţie la tot felul de
influenţe şi de păreri omeneşti, ci deschide-mi Biblia,
ca să înţeleg corect Cuvîntul Tău şi să trăiesc în con-
formitate cu el. Tu să fii Domnul meu, şi eu aş vrea să
Te urmez. Amin".
Bl04: Primit: Domnul v-a primit! El v-a răscum-
părat scump, El v-a mîntuit. Acum aţi devenit un co-
pil al lui Dumnezeu. Cine este copil, este şi moşteni-
tor: moştenitor al lui Dumnezeu, moştenitor al ceru-
lui. Puteţi să vă imaginaţi ce s-a petrecut acum în cer?
„... Poate bucurie?" Da, desigur! în Luca 15:10 scrie:
„Vă spun, aşa este bucurie înaintea îngerilor lui Dum-
nezeu pentru un singur păcătos care se pocăieşte". Es-
te bucurie acum în cer pentru convertirea dvs. între-
gul cer ia parte la acest eveniment: Cineva ia în serios
mesajul Evangheliei şi îl primeşte. Biblia numeşte a-
cest proces al propriei noastre întoarceri către Isus
convertire: cu această ocazie, noi îi predăm vina, şi El
ne-o ia. în acelaşi timp Dumnezeu produce în noi naş-
terea din nou: El dă viaţa nouă de înfiere, şi noi o
luăm în primire. Convertirea şi naşterea din nou for-
mează deci un întreg. Ele sînt cele două feţe ale uneia
şi aceleiaşi medalii.
Bl05: Mulţumire: Mîntuirea este un dar al lui
Dumnezeu pentru noi. Numai prin dragostea Lui ni
s-a deschis calea mîntuirii. Noi nu putem contribui cu
nimic la lucrarea de mîntuire. Cine primeşte ceva în
dar, acela spune: „Mulţumesc!" Aceasta vrem s-o fa-
cem şi noi acum. Formulaţi deci cu propriile cuvinte o
rugăciune de mulţumire. Spuneţi-I Domnului Isus
acum:...
-151-

Bl06: Ce se întîmplă mai departe? Acum aş vrea
să vă îndrept atenţia încă spre cîteva puncte, care nu
numai că sînt foarte importante pentru ucenicia în
şcoala Domnului, ci sînt şi premizele neapărate pentru
a putea trăi practic cu Cristos. Dacă urmăm aceste
cinci puncte, avem declaraţia de garanţie a lui Dum-
nezeu că şi ajungem cu adevărat la ţintă:
1.	Cuvîntul Iui Dumnezeu
El este hrana necesară pentru viaţa cea nouă, pe ca-
re Isus a început-o în dvs. Ar fi cel mai bine dacă în
fiecare zi - mai ales dimineaţa devreme ar fi de reco-
mandat - v-aţi lua timp pentru cititul în Biblie. Faceţi
ca şi creştinii din Bereea (Fap.l7:10-12) care cercetau
zilnic în Scriptură.
2.	Rugăciune
Isus ar vrea nu numai să ne vorbească prin Cuvîn-
tul Său, ci ar dori şi ca noi să vorbim cu El. Asta o fa-
cem în rugăciune. Este un mare privilegiu că putem
să-I spunem totul. El ia parte la bucuriile şi tristeţile
noastre. Noi putem discuta cu El planurile noastre şi
toate deciziile necesare. Prin citirea în Biblie şi rugă-
ciune ia fiinţă o „circulaţie sanguină duhovnicească",
care este foarte importantă pentru o viaţă duhovni-
cească sănătoasă.
3.	Ascultare
Dumnezeu are plăcere ca noi să ne dovedim copii
ascultători, care trăiesc după Cuvîntul Lui şi iau a-
minte la poruncile Lui. Noi nu ne putem dovedi mai
bine dragostea faţă de DOMNUL nostru decît dacă îi
sîntem ascultători (l.Io.5:3). în această lume ne sînt
oferite multe căi, dar Biblia ne dă o normă obligatorie,
asupra căreia se află binecuvîntarea lui Dumnezeu:
„Trebuie să ascultăm mai mult de Dumnezeu decît de
oameni" (Fap.5:29).
-152 -

4.	Părtăşie
Ca şi copii ai lui Dumnezeu avem nevoie de părtă-
şia cu alţii care urmează pe acelaşi DOMN. Dacă un
cărbune aprins este scos din foc, se stinge repede. Şi
dragostea noastră pentru Isus se va răci, dacă nu o
vom păstra arzătoare prin părtăşia cu ceilalţi credin-
cioşi. Dacă noi, ca proaspăt convertiţi, vrem să creş-
tem, avem nevoie de dragostea, de protecţia, de adeve-
rirea şi chiar de corijarea unei biserici fidele Bibliei.
Rugăciunea mea este ca să vă alipiţi repede de una în
felul acesta, căci o biserică bună şi vie este o premiză
neapărat necesară pentru calea noastră de credinţă şi
pentru o creştere sănătoasă în credinţă.
5.	Credinţă
După ce am început în credinţă prin convertire şi
prin naşterea din nou, depinde de împrejurări ca să
creştem în credinţă şi să nu ne mai lăsăm de ea. Pavel
scrie lui Timotei (3:14): „Tu însă rămîi în ceea ce ai
învăţat". La sfîrşitul vieţii lui, Pavel a putut constata:
„M-am luptat lupta cea bună, am sfîrşit alergarea, am
păzit credinţa" (2.Tim.4:7). Să urmăm deci acest mo-
del şi să rămînem credincioşi.
Convertirea deci nu este o staţie terminus, ci punc-
tul de pornire al noii vieţi.
Să reţinem: Nu dobîndim accesul la Biblie ca ob-
servatori din afară, ci numai ca nişte „iniţiaţi". Numai
cine se întoarce prin pocăinţă şi convertire cu existen-
ţa Iui personală la Isus Cristos spre Dumnezeu şi ex-
perimentează mîntuirea, a intrat. Felul cum decurge o
convorbire individuală pe teme spirituale variază de la
caz la caz. Dar convorbirea de mai sus redă esenţa ori-
cărei convertiri: recunoaşterea păcatului - mărturisi-
rea păcatului - predarea vieţii lui Isus Cristos. De a-
cum înainte începe procesul creşterii în credinţă.
-153-

1.11. Observaţie finală
Am încercat să sintetizăm esenţialul referitor la Bi-
blie sub forma unor principii de bază. Această în-
treprindere omenească faţă de o carte dumnezeiască
nu poate fi niciodată completă şi astfel nici desăvîrşită
ca să descrie corespunzător bogăţia Bibliei.
-154-

II. Principii de interpretare a Bibliei
IN.l: Cea mai bună interpretare a Bibliei este Bi-
blia însăşi. Altfel spus: Nu există un mai bun comen-
tariu al Bibliei decît Biblia însăşi. Acest cel mai impor-
tant principiu de interpretare este practicat neîncetat în
Biblie de către Isus (de ex. Mt.l9:3-6), de apostoli (de
ex. Gal.3:16) şi de profeţi.
IN.2: Isus este cheia oricărei interpretări. Astfel, în
special VT rămîne de neînţeles dacă n-ar indica spre
Cristos (de ex. Ps.llOrl; Is.53; Mal.3:20+23-24).
IN.3: Interpretările nu au voie să se afle în con-
tradicţie cu alte pasaje (cf. principiu B52).
IN.4: O învăţătură nu ar trebui să fie dedusă din-
tr-o singură propoziţie sau un singur verset. Afir-
maţiile centrale sînt repetate în diferite contexte sau
formulate cu alte contexte.
Exemple:
Lipsa de păcat a lui Isus
(l.Io.3:5; l.Pet.2:12; 2.Cor.5:l)
Păcătoşenia tuturor oamenilor
(Gen.8:21; Ps.l4:l; Is.l:5-6; Mt.l5:19; Rom.3:23)
Dorinţa lui Dumnezeu de a ne mîntui (Ez.34:12;
Mt.l8:il; l.Tes.5:9; l.Tim.2:4)
Observă: Faptul că Isus iubeşte pe Tatăl (Io.l4:31),
şi că Tatăl ne iubeşte pe noi (Io.l6:27), se află de fapt
într-un singur loc explicit în Biblie. Totuşi, în nume-
roase alte afirmaţii această stare de fapt este conţinută
implicit sau este presupusă. în asemenea cazuri este
permis a se formula aceasta ca învăţătură.
-155-

IN.5: Trebuie avut totdeauna în vedere contextul
pasajului şi pe deasupra consensul general al Bibli-
ei. Neluarea în considerare a acestui principiu a dus la
numeroase învăţături nebiblice şi secte periculoase. De
aceea, trimiterile au o mare importanţă.
IN.6: Unele învăţături biblice pot fi deduse din to-
talitatea evenimentelor similare. Biblia nu este un ma-
nual sec de legi sau de învăţătură, ci în mii de întîm-
plări ne este descris exemplar atît modul de comporta-
re corect, cît şi cel greşit faţă de Dumnezeu şi oameni.
Dacă se cercetează tot ceea ce este comun unor evo-
cări izolate avînd aceeaşi tematică, se poate şi trebuie
să se tragă din acestea o învăţătură biblică. Un exce-
lent exemplu pentru aceasta este descrierea amănun-
ţită a lungii istorii a lui Israel în binecuvîntare şi jude-
cată (l.Cor.lO:ll). Acest principiu de interpretare este
întrebuinţat cînd se răspunde la întrebarea V.6.
IN.7: VT este conducta care duce spre NT şi la ca-
re nu se poate renunţa, adică fără VT multe părţi din
NT rămîn de neînţeles (de ex. creaţia, căderea în pă-
cat, potopul).
IN.8: NT are o mai mare amploare a revelaţiei
decît VT. Deja examinarea epistolei către evrei dove-
deşte această afirmaţie. Luînd ca exemplu „răzbuna-
rea", să explicăm pe scurt A8: Natura omenească ar
dori ca în caz de daune să se răzbune de mai multe ori
pe cineva: „Cain va fi răzbunat de şapte ori, iar Lameh
de şaptezeci de ori cîte şapte" (Gen.4:24). în Legea de
pe Sinai, Dumnezeu introduce o limitare drastică a
daunelor printr-o reglementare de unu la unu: un ochi
- un ochi; un dinte - un dinte; o rană - o rană; o vînă-
taie - o vînătaie (Ex.21:24-25). în Predica de pe mun-
te, Isus aprofundează Legea vechitestamentală, care es-
-156 -

te introdusă de şase ori prin expresia „Dar Eu vă
spun". Făcînd aplicaţia lui Dt.32:35 asupra lui Ex.21:
24-25, El interzice orice răzbunare: „Dar Eu vă spun:
Să nu vă împotriviţi celui rău. Ci, oricui te loveşte
peste obrazul drept, întoarce-i şi pe celălalt" (Mt.5:39).
IN.9: Nicăieri în Biblie nu este încuviinţat vreun
păcat, chiar dacă nu este înfierat în pasajul respec-
' tiv. Acest principiu este foarte important la interpreta-
rea pildei „administratorului nedrept" din Luca 16:1-8.
IIN.10: Să nu se afirme niciodată mai mult decît
este scris: „Nu treceţi peste ce este scris" (l.Cor.4:6).
IN.ll: Adevărul biblic are totdeauna prioritate faţă
de orice altă cunoştinţă, în măsura în care Biblia face
o afirmaţie în chestiunea respectivă: „Luaţi seama ca
nimeni să nu vă ducă ca pradă prin filozofia şi amă-
girea lui deşartă, potrivit tradiţiei oamenilor, potrivit
cunoştinţelor elementare ale lumii şi nu potrivit lui
Cristos"'(Col.2:8).
IN.12: Este important să epuizăm toate nuanţele
textuale (amănuntele gramaticale şi semantice). în Ga-
lateni 3:16, Pavel demonstrează pe baza textului de la
Exod 22:18 un asemenea fel de purtare exact cu Scrip-
tura.
IN. 13: Există traduceri ale Bibliei exacte, şi mai
puţin exacte. în cazuri îndoielnice trebuie să se facă
apel la textul original (ebraic pentru VT şi grec pentru
NT). înţelesul de bază al unui cuvînt special se deduce
deseori din alte contexte, unde survine într-o formă
mai uşor de înţeles. O precauţie deosebită trebuie a-
cordată acelor traduceri în care traducătorul şi-a infil-
trat propriul comentariu. Trebuie evitate total aseme-
-157-

nea „Biblii" care deviază în mod intenţionat de la tex-
tul original pentru a fi în acord cu învăţăturile anumi-
tor secte (de ex. traducerea „Lumea nouă" a Martorilor
lui Iehova).
IN.14: Unele afirmaţii aparent contradictorii ale
Bibliei se întregesc prin complementaritatea lor (cf.
principiu B52, pct.3).
-158-

III. De ce să citim Biblia?
După voia lui Dumnezeu, cititul Bibliei - ca şi mîn-
catul şi băutul - ţine de activităţile necesare zilnice, de
aceea se spune în Ieremia 15:16a: „Cuvintele Tale au
fost găsite, şi eu le-am mîncat" (trad. lit.). Biblia însăşi
ne dă mai multe motive pentru care nu putem renunţa
la citirea ei. Iată pe cele mai importante:
1.	pentru cunoaşterea Fiinţei lui Dumnezeu - mă-
reţia Sa (Ps.19), dragostea Sa (l.Io.4:16), îndurarea Sa
(Num.l4:18), credincioşia Sa (Ps.25:10), adevărul Său
(Num.23:19) - ni se fac accesibile prin Cuvîntul reve-
lat.
2.	pentru credinţă: „Credinţa este din cele auzite,
dar cele auzite, prin Cuvîntul lui Cristos" (Rom.lO:17).
3.	pentru creşterea credinţei: „Ca nişte prunci
nou-născuţi, să tînjiţi după laptele duhovnicesc nefalsi-
ficat, ca prin el să creşteţi spre mîntuire" (l.Pet.2:2).
4.	pentru siguranţa mîntuirii: „V-am scris acestea
ca să ştiţi că aveţi viaţă veşnică, voi care credeţi în
Numele Fiului lui Dumnezeu" (l.Io.5:13).
5.	pentru adevărata învăţătură: „... Cuvîntul vred-
nic de încredere potrivit cu învăţătura, pentru ca să fie
atît în stare să înveţe după învăţătura sănătoasă, cît şi
să mustre pe cei ce vorbesc împotrivă" (Tit 1:9). Biblia
ne dă corectura necesară în gîndire şi viaţă. Sectanţii,
dimpotrivă, folosesc Biblia ca un lexicon, în care caută
doar o confirmare pentru învăţături preluate din altă
parte.
6.	pentru însoţire sigură prin viaţă: „Cuvîntul Tău
este o candelă pentru picioarele mele, şi o lumină pe
cărarea mea" (Ps.ll9:105).
7.	pentru fixarea de priorităţi în viaţă: „Căutaţi
însă mai întîi împărăţia lui Dumnezeu şi dreptatea
Lui, şi toate acestea vi se vor adăuga" (Mt.6:33).
-159-

8.	pentru educaţia copiilor: „Puneţi-vă deci în ini-
mă şi în suflet aceste cuvinte pe care vi le spun... Să
învăţaţi pe copiii voştri în ele" (Dt.ll:18-19).
9.	pentru o relaţie corectă cu aproapele: „Să iu-
beşti pe aproapele tău ca pe tine însuţi" (Mt.l9:19). „în
smerenie, fiecare să socotească pe altul mai presus de
el însuşi" (Fil.2:3). „Iubiţi pe duşmanii voştri, binecu-
vîntaţi pe cei ce vă blestemă, faceţi bine celor ce vă
urăsc şi rugaţi-vă pentru cei ce se poartă rău cu voi şi
vă persecută" (Mt.5:44).
10.	pentru bucurie şi înviorare: „... Căci prin ele
mă înviorezi" (Ps.ll9:93b).
„Cuvintele Tale au fost bucuria şi veselia inimii me-
le" (Ier.l5:16).
11.	pentru mîngîiere în situaţii grele: „Sufletul
meu este lipit de ţărînă; înviorează-mă după Cuvîntul
Tău" (Ps. 119:25).'
12.	pentru ajutor în nevoie: „Cheamă-Mă în ziua
necazului, şi Eu te voi izbăvi" (Ps.50:15).
13.	pentru păzirea de rătăciri: „Prin poruncile Tale
mă fac mai priceput, de aceea urăsc orice cale a min-
ciunii" (Ps.ll9:104). Isus motivează rătăcirea oameni-
lor prin necunoaşterea Bibliei: „Vă rătăciţi, necunos-
cînd nici Scripturile, nici puterea lui Dumnezeu" (Mt.
22:29).
14.	pentru a ne păzi de păcat: „String Cuvîntul
Tău în inima mea, ca să nu păcătuiesc împotriva Ta"
15.	pentru recunoaşterea vinei: „Toată Scriptura
este... folositoare pentru învăţătură, pentru mustrare,
pentru   corectare,   pentru  disciplinare   în  dreptate"
(2.Tim.3:16).
16.	pentru interpretarea evenimentelor contempo-
rane: „Descoperirea lui Isus Cristos... ca să arate ro-
bilor Săi ce trebuie să se întîmple în curînd" (Ap.l:l).
-160 -

17.	ca bază pentru munca ştiinţifică: Biblia ne ofe-
ră principiile de bază pentru numeroase ştiinţe. Nu se
poate renunţa la aceste premize de lucru, mai ales în
domenii care se ocupă cu originea universului şi a
omului (de ex. cosmologie, geologie, biologie), sau cînd
imaginea omului joacă un rol fundamental (de ex. psi-
hologie, medicină).
18.	pentru cunoaşterea voii lui Dumnezeu: „... Ca
să cercetaţi care este voia lui Dumnezeu" (Rom.l2:2).
Voia lui Dumnezeu este revelată nu numai în cele zece
porunci (Ex.20:l-17), ci în numeroase pasaje din Biblie
(de ex. l.Tes.4:3; 5:18; l.Pet.2:15; Evr.lO:36; 13:21).
19.	pentru curăţirea lumii ideilor: „Voi sînteţi deja
curaţi din pricina cuvîntului pe care vi l-am spus"
(Io.l5:3).
20.	pentru o acţionare înţeleaptă: „Frica Domnu-
lui este începutul înţelepciunii; toţi cei ce o păzesc au
o minte sănătoasă" (Ps.lll:10).
-161-

IV. Cum să citim Biblia?
C.l: Trebuie să citim Biblia într-o atitudine ruga-
tivă. De la Luther avem sfatul: „Nu modifica Scriptu-
ra, ci urmează-i cu închinăciune".
1.	cu cerere pentru înţelegere: „Deschide-mi ochii,
ca să văd lucrurile minunate ale Legii Tale"
(Ps.ll9:18).
2.	cu o atitudine de mulţumire şi de laudă lui
Dumnezeu: „Buzele mele să vestească lauda Ta,
căci Tu mă înveţi orînduirile Tale" (Ps.ll9:171).
3.	ca unul căruia i s-au dat daruri: „Mă bucur de
Cuvîntul Tău ca cel ce găseşte o mare pradă"
(Ps.ll9:162).
C.2: Trebuie să citim Biblia într-o atitudine plină de
aşteptare: „Deschid gura şi oftez, căci sînt lacom după
poruncile Tale" (Ps.ll9:131).
C.3: Trebuie să citim Biblia cu un fel de gîndire du-
hovnicesc: „... Să slujim în starea nouă a Duhului şi
nu în starea veche a literei" (Rom.7:6). Cu toate că Bi-
blia porunceşte o exactitate în felul cum abordăm tex-
tele (cf. principiu B80), ea ne avertizează de pericolul
urmăririi unui studiu doar literal, ceea ce ar arăta o
credinţă rece şi fără viaţă (Mt.23:23,33), şi indică spre
sensul duhovnicesc: „Care (Dumnezeu) ne-a şi făcut
destoinici ca slujitori ai noului legămînt, nu ai literei,
ci ai Duhului; căci litera omoară, dar Duhul face viu"
(2.Cor.3:6).
C.4: Trebuie să citim Biblia într-o atitudine smerită.
Gîndurile lui Dumnezeu ne depăşesc cu mult raţiunea,
de aceea să nu ne îndoim, chiar dacă nu înţelegem to-
tul. Este recomandată smerenia: „Căci gîndurile Mele
-162 -

nu sînt gîndurile voastre, şi căile voastre nu sînt căile
Mele" (Is.55:8).
C.5: Trebuie să citim Biblia cu o atitudine iubitoa-
re: „Cît de mult iubesc Legea Ta!" (Ps.ll9:97)
C.6: Trebuie să citim Biblia cu o atitudine încreză-
toare: „... Dar, la cuvîntul Tău, voi lăsa în jos plasele!"
(Lc.5:5)
C.7: Trebuie să citim Biblia ca o scrisoare persona-
lă a lui Dumnezeu adresată nouă, şi anume ca o scri-
soare de dragoste. De la Bengel provine citatul: „Scrip-
tura este o scrisoare pe care Dumnezeul meu a lăsat-o
să fie scrisă pentru mine, după care trebuie să mă ori-
entez, şi după care mă va judeca Dumnezeul meu".
C.8: Trebuie să citim Biblia din belşug: „Cuvîntul
lui Cristos să locuiască în voi din belşug, în orice înţe-
lepciune, învăţîndu-vă şi îndemnîndu-vă unul pe altul
cu psalmi, cu cîntări de laudă, cu cîntări duhovniceşti,
cîntînd cu har lui Dumnezeu în inimile voastre" (Col.
3:16).
-163-

V. Zece promisiuni pentru cititorul Bibliei
(cititor şi împlinitor al Cuvîntului)
P.l: „Cel care este din Dumnezeu ascultă cuvintele
lui Dumnezeu" (Io.8:47).
P.2: Pace: „Multă pace au cei ce iubesc Legea Ta, şi
pentru ei nu este cădere" (Ps.ll9:165).
P.3: Bucurie: „V-am vorbit acestea pentru ca bucu-
ria Mea să fie în voi, şi bucuria voastră să fie făcută
deplină" (Io.l5:ll).
P.4: Fericire: „Fericit este cel ce păzeşte cuvintele
profeţiei acestei cărţi!" (Ap.22:7)
P.5: Izbîndă: „El este ca un pom sădit lîngă un
izvor cu apă, care îşi dă rodul la vremea lui, şi ale că-
rui frunze nu se veştejesc: tot ce începe duce la bun
sfîrşit" (Ps.l:3).
P.6: Reuşită: „Cartea aceasta a Legii să nu se depăr-
teze de gura ta; cugetă asupra ei zi şi noapte, căutînd
să faci tot ce este scris în ea; căci atunci vei izbîndi în
toate lucrările tale, şi atunci vei lucra cu înţelepciu-
ne" (Ios.l:8).
P.7: Ascultarea rugăciunii: „Dacă rămîneţi în Mi-
ne, şi cuvintele Mele rămîn în voi, cereţi orice veţi
dori, şi vi se va face" (Io.l5:7).
P.8: Curăţirea gîndurilor: „Voi sînteţi deja curaţi din
pricina cuvîntului pe care vi l-am spus" (Io.l5:3).
-164-

P.9: Indicator spre mîntuire: „... Sfintele Scrieri, ca-
re pot să te facă înţelept spre mîntuire, prin credinţa
care este în Cristos Isus" (2.Tim.3:15).
P.10: Darul vieţii veşnice: „Cine aude Cuvîntul Meu
şi crede în Cel ce M-a trimis, are viaţă veşnică, şi nu
vine la judecată, ci a trecut din moarte la viaţă" (Io.
5:24).
-165-

Mărturie personală a autorului
în ceea ce urmează aş dori să expun felul cum m-a
găsit Dumnezeu prin Isus Cristos. Ara ales cîteva eve-
nimente ca să arăt limpede ce istorie a avut Dumne-
zeu cu mine şi cum a lucrat în viaţa mea, cum m-a
chemat, condus şi binecuvîntat.
1. Copilărie şi tinereţe:
M-am născut în 22 februarie 1937 în Raineck/
Ebenrode, Prusia de Est, în gospodăria ţărănească a
părinţilor mei. Pe cînd aveam şapte ani, a trebuit să
fugim din Raineck în octombrie 1944 la Peterswale
(Prusia de sud-est). Cînd în ianuarie 1945 s-a auzit
prea tîrziu vestea invadării zonei de către ruşi, s-a stîr-
nit panica, şi parola folosită era: „Scapă cine poate!"
Deoarece eu eram bolnav cu temperatură mare, am
fost dus cu patul meu din dormitor în căruţă. A pornit
în mare grabă un convoi de căruţe cu refugiaţi, dar a
fost curînd oprit de ruşi. Fratele meu Fritz de 15 ani a
fost luat direct din căruţă. El nu a mai venit niciodată
înapoi. Mama mea a fost curînd după aceea deportată
în Ucraina, şi a murit acolo după puţin timp. împreu-
nă cu două mătuşi, cu verişoara mea Rena şi cu buni-
cul meu am fost izgoniţi în noiembrie 1945. Bunicul
meu a murit după o noapte petrecută sub cerul liber,
încă înainte de a începe transportul de zece zile din
Osterode (Prusia de Est) în vagoane de vite. După o
haltă în Sanitz Ungă Rostock am ajuns în cele din ur-
mă pe insula Wyk în Föhr din marea Nordului.
Tatăl meu se afla prizonier la francezi şi nu ştia ni-
mic de soarta familiei sale. Spre deosebire de ceilalţi
prizonieri, nu putea utiliza colile de hîrtie primite lu-
nar pentru scrisori, deoarece aproape toate rudele
-166 -

noastre proveneau din Prusia de Est, şi nu cunoştea
noile adrese ale rudelor fugite. într-o noapte, a avut în
lagăr un vis, în care a întîlnit o rudă foarte îndepăr-
tată, care încă înainte de război locuia în Rheinland.
Cînd şi-au luat rămas-bun la sfîrşitul unei discuţii ca-
re a urmat acestei revederi după mulţi ani, acesta a
spus: „Hermann, fă-mi odată o vizită!" Atunci tatăl
meu i-a zis în vis: „Dar unde locuieşti? Căci nu-ţi ştiu
adresa". Ruda i-a spus limpede: „Bochum, Dorstener
Str. 134a". După aceea, tatăl meu s-a trezit, a aprins
lumina şi a notat adresa aflată în vis. Apoi a povestit
tovarăşilor treziţi din somn ciudata istorie din vis. Ei
au rîs de el, pentru că o luase în serios şi chiar afir-
mase solemn că o să scrie într-acolo a doua zi. Răs-
punsul la scrisoare i-a confirmat adresa ca fiind exac-
tă, şi prin intermediul acestui unchi îndepărtat a putut
să ia contact cu mătuşa mea Lina, care trăia pe insula
Wyk în Föhn Vestea că tatăl meu trăia m-a umplut de
fericire. La început nici nu-mi venea să cred că nu
mai sînt orfan de tot, ci că am iarăşi un tată. Cînd ta-
tăl meu s-a întors din prizonierat în 1947, m-a găsit
pe mine ca rămăşiţă a familiei dispărute. Căutînd de
lucru, a ajuns împreună cu mine la o gospodărie ţără-
nească în Saaße, un sat cu casele dispuse circular din
apropierea oraşului Liichow.
Demn de remarcat pentru vremea aceea este că ti-
nerii din sat m-au invitat la o oră a copiilor. Nu-mi
puteam deloc imagina cum arăta o „oră a copiilor", şi
mă gîndeam că acolo se povestesc basme. Aşa că
m-am dus la prima oră care se ţinea în singura came-
ră a unei surori care activa acolo. Sora Erna povestea
cu mare efect în fiecare duminică dimineaţa cîte o is-
torioară biblică. Ea se ruga şi cînta cu noi multe cîn-
tări înveselitoare. Am observat deja din prima oră că
aici se întîmpla ceva care n-avea absolut nimic de a fa-
ce cu basmele. Eu însumi am fost atins de mesaj. Totul
-167-

mă interesa foarte mult, aşa că am luat parte regulat la
aceste ore ale copiilor.
în anul următor, tatăl meu s-a recăsătorit, şi eu
m-am mutat curînd la soţia lui în satul vecin Jeetzel,
în timp ce tatăl meu lucra în agricultură la o distanţă
de cîteva sate de acolo. Mama mea vitregă a fost foarte
binevoitoare cu mine, deşi trebuia să muncească din
greu pentru ţărani ca croitoreasă la domiciliu, pentru
ca s-o scoată la capăt cu 3 mărci pe zi ca plată, plus
mîncare. Ea era o catolică credincioasă, totuşi nu m-a
influenţat niciodată înspre catolicism la vîrsta mea
uşor influenţabilă, lucru pentru care îi sînt azi foarte
recunoscător. Frecventam în continuare regulat - in-
diferent de starea vremii - orele copiilor. Prin slujirea
cu credincioşie a surorii Erna, în inima mea a fost să-
dită sămînţa Cuvîntului lui Dumnezeu, care urma să
răsară într-o zi. Cînd tatăl meu a găsit în Westfalia un
loc de muncă în industrie, ne-am mutat în 1950 la Ho-
henlimburg. Fireşte că în acel loc nou nu ni s-a oferit
o comunitate favorabilă credinţei, ci mai degrabă chiar
contrariul. Orele de religie, avînd o atitudine critică fa-
ţă de Biblie, m-au făcut să-mi amintesc tot mereu
acele ore ale copiilor de altădată, şi mă gîndeam: „Pă-
cat că istoriile din Biblie nu sînt aşa de adevărate cum
am învăţat la sora Erna". Totuşi, fitilul care pîlpîia,
dorul după adevăr nu s-a stins niciodată. Nici mersul
ocazional la biserică nu m-a făcut să înaintez în cău-
tarea mea după Dumnezeu, pentru că predicile erau în
mare măsură din acelea care nu angajează, şi astfel nu
puteau aduce cu sine nici o schimbare hotărîtoare.
2. Calea mea spre Dumnezeu:
După terminarea studiilor în Hanovra şi în final cu
pregătirea tezei de doctorat în Aachen, am început să
lucrez în octombrie 1971 la Institutul federal fizi-
-168-

co-tehnic din Braunschweig ca şef al disciplinei de pre-
lucrarea datelor. Situaţia mea de atunci se caracterizea-
ză după cum urmează: Profesional, am avut rezultate
bune. Examenul de diplomă în două materii de spe-
cialitate l-am trecut uşor cu calificativul „foarte bine",
iar lucrarea de doctorat a fost apreciată cu „distincţie",
înmînîndu-mi-se în acelaşi timp placheta Borcher a
Universităţii tehnice din Aachen. Am primit apoi un
post de conducere ca om de ştiinţă. în 1966 m-am că-
sătorit, şi împreună cu cei doi copii ai noştri am fost o
familie fericită. Practic ne mergea bine, căci nu cunoş-
team nici probleme familiale, nici de sănătate, nici fi-
nanciare. Cineva ar socoti că într-o asemenea situaţie
nu este nevoie de Dumnezeu. Accentuez aceasta, deoa-
rece tot mereu aud mărturii de la oameni care s-au
deschis pentru Evanghelie de abia după ce au trecut
printr-un necaz personal deosebit. La mine n-a fost
aşa, căci căile lui Dumnezeu cu fiecare în parte sînt
tot atît de felurite, cîţi oameni există pe pămînt.
în toamna lui 1972 au avut loc în Braunschweig do-
uă evanghelizări cu caractere diferite, pe care le-am
vizitat regulat împreună cu soţia mea. Un mic grup de
creştini evangheliza în gimnaziul real care se afla în
cartierul nostru. Era o metodă originală de a înmîna
fiecărui vizitator o Biblie şi un creion roşu. Afirmaţi-
ile centrale ale Bibliei erau prelucrate prin conlucrarea
activă a ascultătorilor, şi pasajele analizate din Biblie
erau subliniate imediat cu creionul colorat. După ter-
minarea acestei săptămîni de predicare neobişnuită,
totuşi eficientă, ni s-au dăruit aceste Biblii. Astfel că, şi
eu şi soţia mea aveam fiecare o Biblie de acelaşi fel, iar
la citire întîlneam deseori pasaje care erau deja însem-
nate cu roşu şi astfel ne împărtăşeau un anumit grad
de familiaritate. Cealaltă evanghelizare a avut loc la
scurtă vreme după aceea. Zilnic veneau 2000 de per-
soane în sala polivalentă din Braunschweig. în centrul
-169-

atenţiei se aflau aici mesaje strîns înrudite tematic, dar
clar orientate spre luarea unei decizii personale. Che-
marea la credinţă, la decizia pentru Isus Cristos era
făcută în fiecare seară ca o invitaţie clar formulată. La
predica lui Leo Janz din Luca 17:33-36 a fost exprima-
tă atît de limpede importanţa alegerii între mîntuire şi
pierzare încît, după învingerea sentimentului de „tea-
mă şi tremur", am urmat apelul de a ieşi în faţă. A
venit şi soţia mea cu mine. Discuţia individuală şi ru-
găciunea cu un consilier spiritual ne-au fost de mare
ajutor pentru a ajunge la siguranţa mîntuirii. De re-
marcat este că cei doi consilieri cu care am discutat
fiecare aparţineau aceluiaşi „cerc de casă" din care am
făcut şi noi curînd parte. Au urmat alte seri de predi-
care a Cuvîntului în Braunschweig. în cîteva seri a
vorbit pastorul Heinrich Kemner în arhiplina biserică
Martini. Nu pot să uit nici azi predica lui din Eze-
chiel 47 despre izvorul templului. Mesajul lui plin de
putere m-a impresionat într-atît, încît m-am hotărît
imediat să aflu de unde venea acest bărbat original. Pe
el merita să-1 reascult! Astfel, calea m-a dus curînd la
Krelingen, un sat idilic de cîmpie în apropiere de Wals-
rode. Următoarele zile petrecute împreună cu tineretul
din Ahlden sub stejarii din Krelingen, dar şi zilele de
trezire spirituală, mi-au influenţat hotărîtor creşterea
mea în credinţă. De asemenea, cărţile pastorului
Kemner mi-au dat impulsuri importante şi au ajutat în
mare măsură la orientarea mea.
După toate aceste evenimente, care m-au condus la
un studiu personal şi profund al Bibliei, am ajuns la o
concluzie impresionantă pentru mine: Biblia este în
întregime Cuvîntul lui Dumnezeu şi poartă pecetea
absolută â adevărului. Acesta era un fundament aşa de
solid, încît s-a dovedit extrem de rezistent în toate situ-
aţiile vieţii şi gîndirii. Nu numai că am recîştigat în-
crederea simplă în Cuvîntul lui Dumnezeu, pe care o
-170-   ■

cunoşteam încă de la orele copiilor, dar ea a dobîndit o
asemenea întărire, încît eram gata s-o împărtăşesc
public şi altora. Aceasta s-a întîmplat mai întîi ocazio-
nal împreună cu mărturia personală, în orele de stu-
diu biblic pe care le ţineam în adunarea noastră. Apar-
tenenţa la o adunare fidelă Bibliei şi contribuţia perso-
nală în viaţa de adunare le-am socotit ca fiind
neapărat necesare, dacă vrem să aparţinem lui Isus în-
tr-un mod angajant.
Am putut să-L recunosc pe Isus drept Cristosul, Fi-
ul lui Dumnezeu, Mîntuitorul meu din starea mea de
pierzare. El, care era din veşnicie, a venit de la Dum-
nezeu Tatăl, a devenit Om şi ne-a izbăvit după un plan
pe care nici o minte nu l-ar fi putut născoci. Noul Tes-
tament ne dezvăluie că Dumnezeu a creat prin acest
Isus întregul univers, precum şi acest pămînt şi viaţa
care este pe el. Nu este exceptat nimic, căci „toate au
luat fiinţă prin El (Cuvîntul, Logos-ul = Isus); şi fără
El n-a luat fiinţă nimic din ceea ce a fost făcut" (Io.
1:3). Nu numai că totul a fost creat prin El, ci şi pentru
El ca obiectiv (Col.l:16).
Pentru mine, acesta este unul din cele mai sublime
gînduri: Creatorul şi Omul de pe cruce sînt una şi
aceeaşi Persoană! Oare ce L-a făcut pe acest Domn al
domnilor şi Rege al regilor ca să Se ducă pentru mine
la cruce? Mintea mea nu poate pricepe aceasta, dar lo-
an 3:16 îmi dă răspunsul: Este dragostea Lui nemărgi-
nită, care a făcut totul pentru mine, ca eu să nu ajung
la pierzare.
3. Biblie şi ştiinţă:
Un complex tematic din Biblie m-a fascinat tot me-
reu, şi anume relaţia dintre afirmaţiile biblice şi pro-
blematica ştiinţifică, şi mai ales chestiunea creaţiei.
Am observat că această linie de contact între gîndire
-171 -

şi credinţă reprezenta pentru mulţi contemporani cu
preocupări intelectuale piatra de încercare pentru cre-
dinţă. Dacă teoria evoluţionistă este adevărată, atunci
relatarea despre creaţie nu putea fi de asemenea adevă-
rată. Dar dacă relatarea creaţiei este adevărată, atunci
teoria evoluţionistă este una din erorile fundamentale
şi astfel cea mai distrugătoare din istoria lumii. Pentru
evaluarea ideii de evoluţie, am descoperit din punctul
de vedere al principiilor incontestabile ale specialităţii
mele - informatica - că acest model nu este fals doar
în cîteva detalii, ci în presupunerea de bază. Un miez,
o esenţă a vieţii este informaţia conţinută în celule.
Dar informaţia nu este un fenomen material, ci o mă-
rime spirituală care a luat naştere prin voinţă şi inteli-
genţă. O nouă informaţie nu poate lua deci fiinţă decît
printr-un proces creator de gîndire, nu însă prin muta-
ţie sau selecţie. Tocmai aceasta descrie şi Biblia prin
felurite modalităţi de exprimare, ca de ex. în Prover-
be 3:19: „Prin înţelepciune a întemeiat Domnul pă-
mîntul, şi prin pricepere a întărit El cerurile".
4. în slujba lui Isus:
Cînd am petrecut în 1976 împreună cu o familie
prietenă un concediu comun pe insula Langeoog din
marea Nordului, am ajuns să vorbim pe plajă cu un
prieten tot mereu despre chestiunea creaţiei. El a pro-
pus ca să-mi exprim odată ideile în adunarea lui. Aşa
s-a ajuns în 1977 la o primă conferinţă publică. Am
fost uimit că în seara aceea, pentru care nu se făcuse
altă propagandă decît cea „de la om la om", veniseră
atîţia musafiri din afară. Tematica îi preocupa deci pe
mulţi. Această conferinţă a declanşat o serie de alte in-
vitaţii.
în cursul anilor următori a existat o asemenea ex-
tindere a acestor conferinţe în ţară, încît curînd doar
-172-

în parte am mai putut face faţă numărului de cereri.
Cînd am citit într-o zi un articol într-o revistă creş-
tină în care autorul amesteca ideea evoluţionistă cu
mărturia creaţiei biblice, aceasta m-a determinat să
opun acestuia un articol propriu orientat biblic. Totuşi,
articolul a fost refuzat, deoarece redacţia susţinea un
alt „punct de vedere teologic". împreună cu contribu-
ţia unui coautor, aceste articole au apărut în mai 1977
în Braunschweig ca broşură într-o ediţie de 3000 de
exemplare. La scurtă vreme, o editură ne-a rugat să
rescriem articolele mai amănunţit, pentru a le publica
într-o carte format de buzunar.
O nebănuită dezvoltare s-a deschis prin conlucrarea
cu organizaţia „WORT UND WISSEN" (Cuvînt şi şti-
inţă). Din 1981 fac parte din conducerea acestei aso-
ciaţii, care şi-a luat ca sarcină să vorbească în timpul
nostru despre Cuvîntul lui Dumnezeu, şi bazat pe a-
cesta să practice o ştiinţă orientată biblic. Teoriile evo-
luţiei au influenţat durabil şi păgubitor gîndirea în cele
mai diferite domenii ale ştiinţelor naturale şi sociale.
Mai ales intelectualilor li s-a îngreuiat atît de mult prin
aceasta accesul la Biblie, încît este neapărat necesar a li
se da ajutor. în multe pasaje se arată încă de pe acum
că explicaţiile care provin din mărturia biblică despre
creaţie satisfac mult mai mult ca încercările de expli-
care din cadrul teoriei evoluţioniste. Lucrările acestei
asociaţii doresc să ajute la cunoaşterea fundamentului
solid al Cuvîntului lui Dumnezeu, şi ca urmare la în-
tărirea încrederii în el. Printr-o serie de cărţi, de se-
minare şi conferinţe, cunoştinţele sînt transmise elevi-
lor, studenţilor, intelectualilor, dar şi bisericilor.
Privind în urmă, mă minunez cum poate ajunge ci-
neva autor de cărţi fără s-o fi vrut sau s-o fi bănuit
măcar vreodată. Cînd văd călăuzirea lui Dumnezeu
în viaţa mea şi încerc s-o interpretez, atunci o vorbă
de-a lui Heinrich Kemner capătă pentru mine o im-
-173-

portantă personală: „Noi nu împingem, ci sîntem îm-
pinşi". Cînd Dumnezeu ne deschide uşi, atunci să
păşim prin ele, căci numai ceea ce a pregătit El se află
sub binecuvîntarea Sa.
Un punct culminant duhovnicesc deosebit este ser-
viciul meu realizat o dată pe an în misiunea ţinută în
cort. La o predică a lui Paul Meyer despre tînărul bo-
gat am simţit chemarea în lucrare. în vara anului 1978
mi-am ţinut primul serviciu în cort ca evanghelist în
Nienhagen lîngă Celle. Este remarcabil faptul că acest
an coincide cu numirea mea ca director şi profesor. Să
fie aceasta doar o coincidenţă? Am făcut experienţa:
Cine slujeşte Domnului, aceluia i se dă din belşug în
alte privinţe. Cuvîntul lui Isus din Matei 6:33 poate fi
deci direct experimentat: „Căutaţi însă mai întîi îm-
părăţia lui Dumnezeu şi dreptatea Lui, şi toate acestea
vi se vor adăuga".
-174 -

Werner Gitt
întrebări mereu puse
Savantul german Werner Gitt este au-
torul a numeroase cărţi cu tematică ştiin-
ţifico-religioasă, cea de faţă fiind de ma-
re succes, ajungînd la cea de a 11-a ediţie
în patru ani.
Toate întrebările tratate în această carte
au în comun faptul că ele au fost puse în-
tr-adevăr aşa. De aceea, cartea de faţă nu
redă o selecţie reprezentativă de întrebări
în legătură cu Biblia pe care le-ar aştepta
poate nişte „iniţiaţi", ci încearcă să ia în
mod serios acele probleme care preocupă
pe cei îndoielnici şi pe cei care caută.
Deci nu este vorba de o colecţie de ches-
tiuni teologice sofisticate sau de o listă
făcută în mod teoretic, ci de întrebări
fundamentale ale oamenilor ce caută. în-
trebări care rezultă din practica ţinerii de
conferinţe.